14 
Carl M. Fiirst 
OSS, att i den tidigaste kirurgiska litteraturen, såsom hos Hippokrates, alltså 
c. 400 år före Kr., finnes trepaneriug onniämnd såsom något allmänt bekant, och 
att, enhgt Löwegren \ Hippokrates begagnade både trepanborret och trepan med 
krona, hvilka sannolikt sattes i gång med dvillinrättning. Angående de indikationer, 
som Hippokrates ställer för trepanering, vill jag citera M. K. Löwegrens nya 
öfversättning. »Bland dessa oUka slags skador å kraniet kommer trepanering till 
användning vid kontusion, vare sig denna är omärkbar för ögat eller tydhgen kan 
ses, samt vid fraktur, den må vara osynlig eller synlig för ögat. Afven om det 
sårande redskapet satt ett märke i benet, och till detta märke sällar sig en fraktur 
med kontusion, eller endast kontusion utan fraktur, är trepanering indicerad». Då 
alltså grekerna redan 400 år f. K. disponerade högt utvecklade trepaneringsinstru- 
raent och lärde sig, när de skulle användas, så är det ej underligt, om den store 
romerske läkaren Celsus vid Kristi födelses tid gifver oss en skildring af trepana- 
tionen, som tydligen angifver ej blott att denna operation under hans tid ofta togs i 
användning utan också att den af de bildade kirurgerna ej fick slentrianmässigt 
utföras. Då Celsus lefde under det tidehvarf, vi kalla den äldre järnåldern, något 
före den tid, då ägarna till de flästa af våra svenska trepanerade kranier lefde, så 
anser jag det vara af särskildt intresse att göra ett mera omfattande utdrag ur det 
kapitel, där Celsus skildrar trepanationen. Jag gör detta desto hellre, som vi på 
svenska äga en ypperlig öfversättning äfven af Celsus' arbete, och som öfversättaren 
är den man, åt hvilken förehggande publikation är ägnad. Ur M. V. Odenius' öfver- 
sättning ^ citerar jag alltså. Celsus åttonde boks tredje kapitel handlar »Om sättet 
att resecera ben (trepanation)». Det heter där: »Resektion af ben sker på tvenne 
sätt; om det skadade partiet är helt htet, sker det medels trepanen (modiolus), 
hvilken grekerna kalla choinikis; och om det har större omfång, medels borret. 
Jag skall nu angifva användningssättet för dem båda. Trepanen är ett ihåligt 
cylindriskt instrument med sågtänder i undre kanten, och i hvars midt insättes ett 
stift, som själft är omgifvet af en inuti kronan fallande rund fals. Borren åter 
äro af tvenne slag; det ena liknande dem som timmermännen begagna; det andra 
har ett längre hufvud, som börjar med en skarp spets och sedan hastigt blir bre- 
dare, samt från andra sidan därom ånyo fortgår uppåt med obetydhgt minskad 
tjocklek. Ar det sjukligt förändrade partiet af ringa omfattning, så att trepanen 
kan omsluta detsamma, så användes helst denne; och ifall det är karies som före- 
ligger, insätter man det centrala stiftet i någon öppning däri; gäller det åter mörk- 
färgning, så gör man med hörnet af mejseln en liten fördjupning, som kan upp- 
taga stiftet, så att detta blir stående däri och den kringgående trepankronan icke 
kan glida ut, h varefter instrumentet kringsvänges medels en rem liksom ett drill - 
borr . . . Har åter det sjukliga förändrade partiet större omfång än att det kan om- 
slutas af trepankronan, så måste man för detta ändamål använda borret. Med 
' M. K. I.öwEGREjf. De Hippokratiska Skrifterna i svensk öfversättning. Lund Ii 
» M. V. Odenius. A. Cornelius Celsus åtta böcker Om Läkekonsten. Lund 1906. 
