detta upptager man just på gränsen mellan det sjukligt förändrade och det friska 
benet ett hål, och sedan icke så långt därifrån ett andra och så ett tredje till dess 
man med sådana hål omgifvit hela det område, som skall utmejslas och äfven här 
ger spånens färg tillkänna, huru långt man bör låta borret intränga. Därefter 
drifver man med hammaren en skärande mejsel (scalper excisorius) från det ena 
hålet till det andra och utmejslar därmed skiljeväggarna mellan dem; och på så- 
dant sätt erhålles en rundt omkring gående fåra Hknande den, som med trepanen 
nedskäres i en krets af ringare omfång. Men på hvilketdera sättet denna fåra 
blifvit uppdragen, aftäljer man med samma skärande mejsel, men hållen plant, på det 
sjuka benets yta fils efter flis, till dess endast friskt ben återstår». Efter att hafva 
omtalat sondens användning för diagnosen, fortsätter Celsus. >Men vare sig det 
gäller en medels borret uppdagad mörkfärgning eller en af sonden påvisad karies, 
h vilka fullständigt genomträngt benet, så lönar det sig i allmänhet icke att använda 
trepanen ; alldenstund en förändring, som sträckt sig så på djupet, äfven nödvändigt 
måste hafva en tämhgen vidsträckt utbredning. Här har man att använda det i andra 
rummet omnämnda borret, hvilket, för att ej blifva alltför varmt, emellanåt ned- 
doppas i kallt vatten. Men med särskild omsorg måste man gå tillväga, när man 
med borret vid ett enkelt ben hunnit igenom hälften, eller vid ett dubbelt ben 
genom det öfre laget; det förra ger sig tillkänna genom själfva det tillryggalagda 
af ståndet, det senare genom framträdandet af blod. Man måste följaktligen i så- 
dant fall draga långsammare på remmen, mera lätta på trycket af vänstra handen, 
oftare lyfta på densamma och undersöka borrhålets djup, så att vi alltid hafva känning 
af när benet genombrytes och icke utsätter oss för faran att med borrets spets 
skada hjärniiinnan, hvilket ger upphof till svåra inflauunationer med fara för död- 
lig utgång. När borrhålen äro färdiga, utmejslas de mellanstående skiljeväggarna 
på angifna sätt, men med vida större varsamhet, så att icke hörnet af mejseln får 
tillfoga nämnda hinna någon skada ; samt fortsättes härmed, till dess en öppning 
erhållits, genom hvilken man kan införa en skyddsapparat för hinnan ; grekerna 
kalla den meniggophylax. Denna består af en stadig, litet böjd bronsplatta, som 
på yttre sidan är glatt. Den införes på sådant sätt, att dess yttre sida kommer 
närmast intill hjärnen, samt skjutes efter hand in under det parti, som skall 
uthuggas med mejseln; och om den därvid skulle träffas af hörnet af mejseln, så 
hindrar den detta att tränga djupare in, hvarför läkaren med större både dristig- 
het och trygghet kan med hammaren gång på gång slå på mejseln, till dess benet 
är på alla sidor lösmejsladt och kan upplyftas med nämnda platta samt avlägsnas 
utan något slags men för hjärnen. När hela benpartiet är utskaffadt, bör man 
skrapa och afjämna ränderna rundt omkring samt uppsamla de spånor, som kunnat 
sätta sig fast på hjäruhinnan. Där blott den ytliga delen af benet borttagits och 
den underliggande kvarläranats, böra icke blott ränderna, utan därjämte hela ben- 
bottnen afjämnas, så att sedermera hud utan svårigheter må kunna bilda sig där- 
öfver; ty om denna skall växa fram på en skroflig benyta, så går den icke genast 
till full läkning utan framkallar ytterligare smärtor». 
