16 
lätt tänkas ha förekommit här, i betraktande av, hur snaskig vid ätandet den 
ifrågavarande dementa patienten var. Vid jämförelse med dessa fall betyder även 
fyndet av fiskbenet i vårt fall 1 en bestämd hänvisning på sättet för sjukdomens 
uppkomst; visserhgen fanns även i detta fall den främmande kroppen hgga fritt, 
men det bör framhållas, att patienten avled först 26 timmar efter nedsväljandet av 
detta ben, och att detta således otvivelaktigt på något vis kvarhålHts vid passagen. 
Men ej blott dessa fyra fall tala för sjukdomens uppkomst genom lokal infek- 
tion; i tvenne ytterligare fall (Askanazy; Mc Callum) är en sådan förklaring nära- 
Hggande. 1 dessa fall har ett trauma föregått sjukdomen, och man äger säkerligen, 
i likhet med Askanazy, rätt att häri se ett mer än tillfälligt samband. Genom 
traumat kunna tvivelsutan slemhinuedehiscenser ha uppstått i de mera fixerade tarm- 
delarna, och den lokala ingångsporten för en infektionen skulle på så vis även för 
dessa fall vara given. 
I ej mindre än 6 av de 10 fallen av förehggande sjukdom finnes sålunda en 
bestämt angivbar möjhghet för en lokal inympning av det infektiösa virus. De 
återstående 4 fallen kunna i nänmt hänseende ej närmare analyseras; särskilt 
beträffande det till utbredning enastående Mattheska fallet vilja vi framhålla, att 
författarens åsikt om en metastatisk genes är lika svagt grundad som uppfattningen, 
att punktionerna (för ascites) skulle varit det framkallande momentet; knappast 
skulle i senare fall processen haft ett av sina maxima i en så skyddad tarmdel 
som omgivningen av fiexura duodeno-jejunalis. Även i de 3 återstående fallen 
finnas inga hållpunkter för en metastatisk genes. En dylik genes måste således 
anses visserligen teoretiskt tänkbar, men praktiskt obevisad, under det att mycket 
goda skäl tala för en lokal slemhinneläsions betydelse som ingångsport för de i tarm- 
lumen befintliga, flegmonealstrande bakterierna. 
Om nu denna uppfattning är riktig, så måste man fråga sig, varjör denna 
sjukdom är så sällsynt. Vid besvarandet av denna fråga kan först påpekas, att 
fastare partiklar visserligen ej så sällan kunna antagas passera duodenum, men att 
risken härvid ej tyckes vara stor; särskilt Hastings har belyst detta med vackra 
exempel och samtidigt erinrat om Muller och Exners intressanta experimentella 
påvisande av tarmslemhiunans aktiva, avvärjande förmåga. Och vidare behöver 
det knappast framhållas, att en slemhinnoliision naturligtvis här liksom annorstädes 
endast mycket sällan orsakar ett tlegnione. Vin- de enstaka fall, där ett dyhkt 
verkligen inställer sig, måste man niirniast tänka sig en stark virulens hos de, 
säkerhgen med födan i tarmen inkomna, tlcunionealstrande bakterierna, och Ungee- 
MANN har härvid framkastat den tanken, att en .-ekretionsanomali hos ventrikeln då 
skulle föreligga och bakterierna ]»å urnnd hiirav passera ventrikeln utan virulens- 
minskning. Denna hypotes synes os.s vata av stort värde. Man vet ju, särskilt 
genom Fabers och hans lärjungars uridersökningar, att sub- och anaciditet i ven- 
trikeln nästan aUtid motsvaras av tydligt påvisbara, kroniskt gastritiska förändringar, 
och det är då av intresse, att man redan med de förefintliga, ofta mycket ofull- 
ständiga anatomiska undersökningarna av ventrikeln i föreliggande kasuistik kan 
