t)en flegmonösa enteriten i duodenum ocli början av jejunutn lo 
lindra patientens symtom; detta belyses av vårt fall 1, där denna åtgärd befriade 
pat. från ytterst besvärande kräkningar. Detta skulle ju också kunna vinnas på 
annat sätt, t. ex. genom narkotica, men inför möjligheten av ett mera protraherat 
sjukdomsförlopp, såsom i Deutelmosebs fall, synes oss den operativa åtgärden 
rationellare. 
Såsom i början antytts, vilja vi nu även gå något in på frågan om den 
föreliggande sjukdomens patogenes. På denna punkt möter man ännu skilda upp- 
fattningar. Den av äldre författare (Foerster, Leube) framställda åsikten om en 
metastatisk infektion förfäktas alltjämt av Eichhorst i den nyaste upplagan av 
Eulenburgs Realencyklopedie och diskuteras bl. a. av Mc Callum; däremot ställa 
sig andra författare (Askan azy, Deutelmoser, Ungermann) obetingat på stånd- 
punkten: lokal infektion från tarmen. Orsaken till den bristande enigheten är ej 
svår att förstå. Den svaga punkten för den förstnämnda åsikten är, att en på- 
taghg primärkälla för en metastatisk bakteriespridning nästan alltid saknas. Bristen 
i bevisföringen vid intagandet av sistnämnda ståndpunkt är svårigheten att påvisa 
en ingångsport för de flegmonealstrande bakterierna; nekrosor och ulcerationer av 
den art, som observerats i våra och flera andra fall, ha otvivelaktigt uppkommit 
sekundärt vid processens inbrytande i raukosan och kunna således ej lämna den 
önskade vägledningen. 
En dyhk vägledning är dock numera ej omöjlig att erhålla. Härvid skall 
först framhållas, att den flegmonösa processen i ett par fall finnes vara centrerad 
kring en viss punkt. I vårt fall 2 finnes en sådan punkt, markerad genom en 
stark och tydhgtvis ej sekundärt uppkommen (bibehållen muscularis mucosae) akut 
retning av tarmmukosan ; denna punkt befinner sig på gränsen mellan papilla Vateri 
och en närbelägen divertikel och ligger tämhgen i mitten av det starkast förändrade 
uodenumstycket. Väsenthgen analogt är Ungermanns fall : även här var processen 
starkast i pars descendens duodeni och centrerade sig kring en strax under pap. 
Vateri belägen divertikel, i vars botten infiltrationen var tätare, mera rent cellulär 
än på andra ställen. 
Betydelsen av denna centrering demonstreras vackert av Tayler och Lakins 
fall; den flegmonösa infiltrationen beträffade även här pars descendens duodeni, 
och mitt i detta område fanns ett fiskben iuborrat i tarmväggen. Påtagligen talar 
centreringen här för sjukdomens uppkomst genom en lokal infektion. Att detta 
även gäller för de två ovannämnda fallen, är mycket sannolikt. I Ungermanns 
fall anträffades i divertikeln tvenne i båda ändarna spetsiga bensplittror, vilka 
tydhgtvis ägt förutsättning att förmedla en lokal infektion, även om de vid sektionen 
funnos ligga fullt fritt. Och i vårt fall 2 tyder allt på en analog genes, även om 
ingen främmande kropp anträffats; den akuta slemhinneretningen befann sig å ett 
ställe, där eu främmande kropp lätt kunde haka upp sig, och något dylikt kan 
