12 
Einar Sjövall och Gunnar Frising 
Och slutligen — såsom det ej minst viktiga för det kliniska bedömandet — 
förtjänar det att mycket bestämt framhållas, att peritoneum ofta först sent, stundom 
ej alls, angripes av processen, och att sålunda den kliniska bilden av tarmföränd- 
ringen ofta bör äga tillräckligt god tid att, fri från otydliggörande komplikation, 
markera sig. Deutelmosers fall belyser även detta vackert; trots sjukdotueus an- 
märkningsvärda långvarighet och processens starka framträngande mellan de båda 
peritonealbladen, har peritoneum själv helt förblivit förskonat från inflammatorisk 
retning. Detta fall är emellertid numera ej, som vid tiden för Deutelmosers pu- 
blikation, i nämnda hänseende enastående ; vårt fall 2 visar likaledes ett fullt oberört 
peritoneum, vårt fall 1 visar först vid den mikroskopiska undersökningen en ringa 
lokal peritoneal retning, och även i Mc Callums fall och i Tayt.or och Lakjns 
fall (vid operationstillfället) fanns föga peritoneal retning. I halva antalet nu före- 
liggande fall (jmfr. den kasuistiska tabellen) belyses således det omnämnda förhål- 
landet klart. I de återstående o fallen fanns visserligen en tydlig peritonit vid 
sektionen, men härmed är naturligtvis ei sagt, att den behöver ha inträtt omedel- 
bart efter tarmförändringens början, och i åtminstone 2 av dessa fall (Belfrage 
och Hedenius; Moissejew^ tyder perilonitens måttliga intensitet, resj). dess be- 
gränsning till övre delen av bukhålan på, att den sannolikt inträtt först kort tid 
innan döden; även här tycks således ett stöd för peritoneums relativt sena angri- 
pande av processen kunna hämtas. 
En hel del värdefulla anatomiska stödjepunkter kunna således framdragas för 
analysen av den kliniska bilden vid den fiegmonösa enteriten i den översta delen 
av tunntarmen, och vi övergå nu tih denna del av problemet. Det material, vi 
härvid ha att stödja oss på, äro de i kasuistiken sammanställda 10 fallen; dock är 
ett av dessa fall (Moissejews) så knapphändigt skildrat och ännu ett (Matthes') 
så komplicerat genom symtom av annan sjukdom, att de äro av föga värde. 
Granskar man nu de återstående 8 fallen, så ser man, att ett av dem (Dedtel- 
MOSEBS) intar en särställning på grund av sitt uttalat kroniska förlopji. Om samt- 
liga övriga fall kan man säga, att sjukdomen satt in hos förut friska personer 
akut med våldsamma symtom av ett svårt buklidande, som fört till mors inoin högst 
3 dygn. Visserhgen talas i tvenne fall (Askana zy, Mc Callum) om föregående 
skador och Hndrigare buksymtom i omedelbar anslutning därtill ; även om i dessa 
fall traumat sannohkt spelat en roll för uppkomsten av flegmonet, tro vi emellertid, 
att den fiegmonösa komphkationen inställt sig först i samband med de i båda 
fallen ung. 2 dygn före döden akut insättande svåra symtomen. I båda fallen kan 
man nämligen konstatera en betydande förbättring av de symtom, som uppstått 
samtidigt med traumat; en förbättring, som säkerligen mycket illa överensstämmer 
med vad som kan förutsättas vid en pågående flegmonös process. Helt säkert 
tolkas dessa båda fall i fråga om sjukdomens början riktigast i analogi med övriga 
akut förlöpande fall; även den möjligheten, att akutiseringen i Askanazts fall 
skulle betytt uppträdandet av den vid sektionen funna variga peritoniten, förlorar 
