synes i våra båda fall och förefaller — såsom framgår av den närslutna kasuistiska 
tabellen — att vara en fullt konstant företeelse, vilken i extrema fall (Deutelmoser) 
kan leda till en höggradig ödematöst-varig svullnad av hela trakten bakom duo- 
denum samt mesocolon transversum. 
Nu förekomma emellertid, här liksom på andra ställen, fall av varig inflam- 
mation, i vilka processen äger en endast ringa utbredning. Dylika fall äro be- 
skrivna av WiLKE, HoFFMANN, Detitelmosee, (fall 2) och Hermann; även detta 
sista fall inrangeras nog riktigast här, snarare än att, som författarinnan menar, 
tydas som en urämisk difteri. Även här uppstår således frågan, om en dylik grupp 
av fall lämpligen skall helt sammanslås med fallen med uttalade flegmonösa karak- 
tärer eller avgränsas under t. ex. benämningen lokal varbildning. Vi behöva här- 
vid ej ingå på de skäl för och emot en dylik sammanslagning, som på andra om- 
råden framställts. Det är tydligt, att från teoretisk synpunkt ingen allmängiltig 
hållpunkt för en uppdelning finnes; härtill äro övergångarna mellan de båda grup- 
perna alltför tydliga, ej minst vid den mikroskopiska analysen. Men gradskillnaden 
är dock otvivelaktigt stor, och ur praktisk synpunkt är ett visst isärhållande tvivels- 
utan önskvärt. Särskilt blir detta nödvändigt, när man vill analysera fram en kli- 
nisk bild med ledning av ett förehggande kasuistiskt material. Beträffande vårt 
material visa sig härvid de fyra nämnda fallen med ringa utbredning av processen 
ej lämna några tydliga hållpunkter för diagnosställandet, och vi anse det därför 
tillräckligt motiverat, att vi ifrån diskussionen utesluta dessa fall, vilka endast 
skulle bidraga att förvanska den kliniska bild, som den verkligt flegmonösa pro- 
cessen möjligen kan lämna. 
Att härvid flera karaktäriserande symtom böra vara att förvänta, därför tala 
redan från anatomisk synpunkt en hel rad med skäl. Den starka förtjockning 
och ökade fasthet, som utmärker tarmförändringen, beträffar vid det verkliga fleg- 
monet ett så stort stycke av tarmen, att detsamma bör äga förutsättning att mar- 
kera sig som en loJcaliserad tumör, och härtill bör åtminstone i vissa fall processens 
omförmälda benägenhet att fortsätta sig i vävnaderna bakom tarmen ytterUgare 
bidraga. Med processens utbredningstyp kan man, såsom redan Deutelmoser och 
Mc Callum framhållit, äga full rätt att postulera, att en mycket allvarlig mushilär 
pares av det angripna tarmpartiet måste förefinnas. Och med papiha Vateris ut- 
satta läge är det uppenbart, att en gallstockmng ofta kan bliva en följd av pro- 
cessen; hur långt detta i själva verket kan gå, belyses vackert av Deutelmoserb 
fall, i vilket en särdeles stark dilatation av de extrahepatiska gallvägarna kon- 
staterades. 
Vidare kan här också framhållas den ej blott akuta, utan tydhgtvis — åt- 
minstone ofta — mycket våldsamma karaktär, som processen anatomiskt visar. 
Exsudationens häftighet är uppenbar, och i samthga fall utom ett (Taylor och 
Lä kin) konstateras i densamma streptokokker, vilka vanligtvis, såsom i våra fall, 
uppträda så massvis, att någon tvekan om processens elakartade natur ej kan ana- 
tomiskt råda. 
