Bidrag till kännedomen om uppkomsten af cystanjurar 11 
i alla möjliga nivåer af parenchymet utom allra närmast ytan, så förstår man, att, 
för den händelse man å en normalt fortlöpande kanal ville markera alla de ställen, 
der luckor i kanalisationen enl. ofvanstående kunde förekomma, knappast något 
område skulle gå fritt. 
Samtliga cystor äro omgifna af tjockt lager lax, areolär bindeväf, och i de fall 
då cystor bilda afslutningen af en kanal, kommer sålunda denna laxa bindeväf att 
utgöra den i så fall cystiskt utvidgade kanaländans begränsning. Och ungefär 
samma är förhållandet, där såsom i Textfig. 2 en fin kanal löper ut i lax biudväf 
och der slutar blindt ; här är dock ett vidareväxande af kanalen ej uteslutet. Någon 
antydan om, att bindeväfven skulle utgöra något särskildt hinder för kanalens 
framträngande, finnes nämligen ej; ej heller har bindeväfven ordnat sig på något 
begränsande sätt kring kanalerna. Det ser man deremot å de talrika afbrottsställena 
för samlingskanalerna (Textfig. 1 och 4) såsom synes af snitten (Plansch 1 Fig. 1, 2 
och 3). Dessa kanaler äro såsom snitten visa omgifna af ett lager concentrisk, 
spolcellshaltig bindeväf och denna samma bindeväf fortsätter sig derpå med bibe- 
hållen tjocklek ned rundt den blinda centrala ändan af saralingskanalerna. Der 
nedanför vidtager den luckra, areolära bindeväfven, som öfver allt i denna njuren 
utfyller rummen mellan kanalerna, och kan ej i denna den minsta antydan om 
någon rest efter tidigare fortsättning af nämnda samlingskanaler i riktning mot 
njurbäckenet iakttagas. 
Visserligen stöter man å enstaka ställen i periferien af dessa bindeväfshöljen 
kring samlingskanalerna på smärre rundcellshärdar, men detta är undantag, och i 
öfrigt är väfnaden fullkomligt fri från hvarje spår af inflammation, liksom för öfrigt 
dessa likformigt utbredda, jämntjocka, fullkomligt likartadt bygda bindeväfshöljen 
ej alls tyda på inflammatoriskt ursprung. På samma sätt som dessa samlingskanaler 
afslutas äfven bägge ändarna i de med cylinderceller utklädda små kanalstycken, 
till hvilka emellanåt cystor såsom i Textfi. 3 genom en kort gång ansluta sig. 
Hvilka delar af kanalsystemet gifva nu upphof till cystor? Ser man på rekon- 
struktionerna, finner man att cystabildningen ej uppträder endast i ett visst bestämdt 
område af kanal systemet utan att i en och samma njure än Bowmanska kapseln 
och angränsande delar (Textfig. 1 och 3), än trakten för de slingrade kanalerna (Textfig. 
4), än sluthgen samlingskanalerna (Textfig. 4) äro omvandlade i större eller mindre 
cystor. Beträffande orsaken till de sistnämndas utspänning ger Textfig. 1 en god för- 
klaring härtill, i det den pågående sekretionen från de n^alphigiska kropparna stegrar 
trycket i hela systemet, så att alla delar, som äro tillgängliga för utspänning, äfven ut- 
spännas. (Detta hindrar naturligtvis ej, att äfven sekretion från kanalväggama kan 
bidraga till tryckstegringen). Och oaktadt ett liknande förhållande ej påvisats annat 
än här, på grund af vanskligheten att följa kanalerna upp genom njuren till deras 
ändpunkter, synes det mig dock sannolikt, att äfven annorstädes utspänningen af 
samlingskanalerna åtminstone till en del beror på dylika förbindelser med seceruerande 
malphigiska kroppar. 
