först rätt långt fram under en konvalescens, som tett sig i allo normal, anser 
Fraenkel ^ — som betecknar troniboserua som »Metastasen septischen Carakters» 
~ alls icke tala emot, att dess orsak är infektion vid operationen, då det under 
andra förhållanden är välbekant, att en individ kan må fullt väl under ett intervall 
mellan den primära infektionen och dess metastatiska manifestation (exempelvis vid 
angina med efterföljande septisk osteit). Beträffande de sätt, hvarpå denna suppo- 
nerade, f. ö. oskyldiga sårihfektion, som uti flertalet hithörande fall ej alls gifver 
sig kliniskt till känna genom rubbning uti sårläkningen, skulle gifva upphof till 
tromber, har man tänkt sig dels att infektionen skulle kunna gifva anledning till 
en från såret och dess läderade vener direkt progredierande trombosbildning med 
fortsättning till de stora venerna, dels också, att bakterier skulle kunna inkomma i 
cirkulationen, resp. bakterietoxiner upptagas i blodet och så vålla trombbildningar 
någonstädes i vensystemet, då alldeles oberoende af operationssårets plats. 
Mot denna nn i korthet refererade uppfattning om sårinfektion som den regu- 
hära orsaken till de postoperativa tromberna och embolierna kunna göras enhgt 
min mening fullt befogade och tungt vägande invändningar. Man kan visserligen 
ej frånkänna infektionen etiologisk betydelse för alla fall med postoperativ trombos 
— exempelvis icke i akuta eller infekterade fall, där tromben uppstår i närheten 
af operationsregionen — , men infektionsteorien synes mig mycket diskutabel för en 
stor del af just de fall, som det här företrädesvis gäller, nämligen fallen med post- 
operativ trombos och dödande lungemboh efter laparotomier, oftast »rena» laparo- 
tomier (sid. 13). Det har af den föregående undersökningen framgått (sid. 34), 
att den i förhållande till lungembolin primära tromben uti vena hypogastrica, ihaca, 
femoralis eller saphena efter »kirurgiska» laparotomier nästan aldrig, efter 
bråck-, blås- och periuealoperationer i endast en mindre del af fallen och efter 
gynekologiska laparotomier i sannnolikt mindre än hälften af fallen har uppkommit 
genom kontinuerlig direkt fortsatt trombbildning från operationsregionen. Under 
sådana förhållanden synes mig åtminstone för flertalet här ifrågakommande fall 
uppfattningen om sårinfektion som direkt lokal orsak till ifrågavarande tromber 
vara ohållbar. Det återstår då för infektionsteorien den möjligheten, att tromberna 
uppstå på grund däraf, att bakterier eller bakterietoxiner vid eller efter operationen 
inkommit eller upptagits i blodet. Mot en sådan uppfattning af de postoperativa 
trombemas genes kan emellertid anföras, att experimentella undersökningar visat, 
hur svårt det är att genom intravenös injektion af bakteriekulturer å försöksdjur 
få tromboser annorstädes än i närheten af injektionsplatsen. Heller ^ lyckades ej 
med colikulturer och v. Bardeleben ^ blott med stora dosor högvirulenta strepto- 
