och ingripande operations berättigande i lämpliga fall och ingifva enligt min me- 
ning åtminstone vissa förhoppningar för framtiden. 
Något närmare må frågan om indikationerna, förutsättningarna och utsikterna 
för Trendelenburgs operation här afhandlas. Beträffande indikationerna är det först 
och främst uppenbart, att denna ingripande operation under inga förhållanden bör 
utföras utom då diagnosen obturerande lungemboli är alldeles viss och vidare lung- 
embolisymtomen te sig så allvarliga, att omedelbar hfsrisk uppenbart förefinnes. Hvad 
diagnosen lungemboH beträffar,' vill jag då här med hänvisning till den föregående 
framställningen blott åter framhålla, att symtombilden i flertalet postoperativa död- 
ligt förlöpande fall — och det är ju just dem, som det här företrädesvis gäller — är 
så pass karaktäristisk, att man med erforderhg egen erfarenhet jämförelsevis sällan 
torde känna sig tveksam om dess rätta orsak. De diagnostiskt vanskligaste fallen 
— med afseende särskildt på differentialdiagnosen hjärtparalys — äro tvifvelsutan 
de, som aflida momentant eller nästan momentant, men just dessa fall äro af nära 
till hands liggande orsaker utan intresse för ifrågavarande operationsindikations- 
spörsmål; äfven bland de öfriga lungembohfallen, som däremot här äro af stort 
intresse, kunna enstaka fall, exempelvis sådana med mindre stormande symtom och 
mera utdraget förlopp, vara svåra att med säkerhet diagnosticera, men torde man 
dock säkerligen kunna beteckna dessa som åtminstone undantagsfall. De resultat, 
till hvilka Ritzmann ^ kommit vid granskning af en serie sektionsfall med lungem- 
boli från Breslau's Allerheilig. Hospital ~ under 5 år inalles 55 fall, däraf 35 fall 
med kliniska uppgifter, af hvilka endast de 6 uppgifvas hafva varit under lifvet 
exakt diagnosticerade, medan de 29 ej skulle haft säker diagnos ^ — äro tvifvels- 
utan ej allmängiltiga, och tvekar jag ej att beteckna dessa nu anförda siffror som 
fullkomligt vilseledande för frågan om möjligheten att rätt diagnosticera obturerande 
lungemboli och hkaså Ritzmann's på dem stödda uppfattning, att blott utpräglade 
skolfall diagnosticeras och att de event. operabla fallen ej diagnosticeras, för oriktig. 
Enligt min mening torde osäkerhet beträffande diagnosen lungemboli i flertalet hit- 
hörande fall ej erbjuda så synnerligen stora svårigheter för event. indikationsställ- 
ning för Trendelenburgs operation. 
Större äro enligt min mening de vanskligheter för indikationsställ ningen, som 
bero på svårigheten att inför somliga lungembolifall strax sätta en säker prognos, 
att strax riktigt bedöma, om fallet verkligen kommer att ända letalt eller ej. Det 
kan näm^ligen ej förnekas — och jag kan bestyrka det af egen erfarenhet — , att 
en opererad får så allvarhga lungembolisymtom, att man knappast 
prognosis pessima, och dock under sedvanlig behandhng med hjärt- 
tvekar om , ^ ^.w^^.^^, y^^^^ ^i^^^a. mjucr jseuvauug uenau 
TT„i..„.,.u . undlagei 
bei Lungenembolis. Berl. klin. Wochenschr.; 1911- 
