kunnat påträffas liksom icke heller i placentas mikroskopiska förhållande, och slut- 
resultat blir alltså: blödningar överallt i muskulaturen, utan påvisbara patologiska 
förändringar i övrigt. 
Det bör här särskilt framhållas, att sedan man nu fått uppmärksamheten 
riktad på detta förhållande, hava dyhka blödningar konstaterats allt oftare, och an- 
talet nu kända fall torde redan uppgå till 15—20. Det hder efter mitt förmenande 
icke heller något tvivel, att om man Undantar de fåtahga fall, där placentarlös- 
ningen förorsakats av ett direkt på hv modern verkande våld, det skall i framtiden 
visa sig, att de nu omtalade blödningarna i muskulaturen höra till de konstanta feno- 
menen vid den förtidiga placentarlösningen. 
Svårare blir det att bedöma, vilken betydelse detta nya rön kan få för upp- 
fattningen av sjukdomens genes. 
I det föregående har antytts, att diskussionen om patogenesen företrädesvis 
kommit att röra sig om nefriteu såsom orsak till placentarlösningen. Det är denna 
fråga, som jag i det följande vill underkasta en kort granskning. 
Under den tid jag haft förtroendet att förestå härvarande obstetrisk-gyneko- 
logiska klinik, ha därstädes skett i runt tal 7,000 förlossningar. Hos detta antal 
har antecknats äggvita i 11 «/o av fallen, medan förtidig placentarlösning förekommit 
i endast 0,4 Vo av fallen, även om man medräknar de minsta grader av placentarlösning. 
Dessa siffror synes mig tyda på, att om överhuvudtaget äggvita kan förorsaka 
placentarlösning, så är det endast i ett fåtal av fallen. 
Om man nu ändrar frågeställningen, så får saken ett delvis annat utseende. 
Av våra 29 fall av förtidig placentarlösning förekom stark äggvitereaktion i 37 Vo 
av fallen, och om man medräknar även de fall, där äggvita förekom endast i form 
av spår, i 58 Vo. Medan alltså äggvita förekom endast hos en tiondedel av hela 
antalet bävande, förekom den vid mer än halva antalet förtidiga placentarlösningar. 
Andra forskare ha kommit till ungefär liknande resultat. 
Den slutsats, som framgår ur dessa fakta, synes mig vara den, att om man 
också icke utan vidare är berättigad att antaga, att äggvitan är orsaken till placen- 
tarlösningen. så tvingar dock det stora antalet fall av plac. lösningar, som äro 
kombinerade med äggvita, till det antagande, att detta sammanträffande måste bero 
på mera än en tillfällighet. Frågan är då, av vad natur detta samband är. 
Man kan naturligtvis då göra sig den frågan, om icke äggvitan kan vara en 
följd av placentarlösningen eller rättare av blödningen. Denna uppfattning, som 
hyses av vissa forskare, synes mig emellertid ohållbar av flera skäl, dels enär man 
knappast kan tänka sig, att äggvitan skulle kunna uppträda så hastigt efter lös- 
ningen, dels enär äggvitan oftast funnits före lösningen. 
Med det nya rönet av blödningar i uterusmuskulaturen är det då naturhgt 
att man gör den frågan, om icke dessa blödningar kunna vara av samma natur, 
som de vi känna från vissa former av nefrit utanför liavandeskapet. Såvitt jag 
känner, torde emellertid de blödningar som förekomma vid nefrit, t. ex. i hjärnan, 
reliua, tarmen o. s. v. företrädesvis tillhöra skrumpnjureu, medan den akuta paren- 
