hallon såväl färska som i form af sylt eller saft utan några som helst menliga 
verkningar, kan väl denna möjlighet anses utesluten. Ej heller kan det i dessa 
fall ha varit fråga om något t. ex. genom felexpediering erhållet i och för sig starkt 
giftigt ämne. Dels genom att låta barn i samma ålder som i fall 1 intaga af mix- 
turen, dels genom kontrollförsök på mig själf med tabletterna fr. fall 2 har jag 
med säkerhet kunnat utesluta denna redan i och för sig själf mycket osannohka 
möjlighet. Ödemet har sålunda säkerligen här uppträdt i anslutning till intagandet 
af ett indifferent läkemedel, och fallen kunna därför på sätt och vis sägas utfylla 
en lucka i vår hittillsvarande kunskap om utlösande momeuter vid Quinckes 
ödem. Detta har ju ett visst intresse med hänsyn till frågan om åkommans för- 
hållande till urticaria, med hvilken den ju företer många analogier. Af många förff. 
betraktas ju också de båda åkommorna endast som ohka grader eller utvecklings- 
stadier af en och samma patologiska process '. Det förefaller därvid egendomligt, 
att under det att som bekant urticaria mycket ofta förekommer såsom uttryck för 
en ideosynkrasi gentemot vissa födoämnen och indifferenta läkemedel, detta icke i 
samma utsträckning skulle vara händelsen med den andra åkomman. Alla iakt- 
tagelser af Quinckes ödem ex ingestis äro därför förtjänta att särskildt uppmärk- 
sammas. 
I fråga om urticaria ex ingestis har man i äldre tider väl i allmänhet varit 
benägen att för deras förklaring presumera en förökad känslighet (labilitet) i kärl- 
nervsystemet, hvarvid substansen tänktes inverka antingen direkt efter resorptionen 
på dess centrala eller perifera delar, eller då verkan ofta inträder så snabbt, att en 
resorption kan tyckas utesluten, refiektoriskt från mun- eller magslemhinna. Kaposi * 
har särskildt framhållit smaknerven som en sannolikt ofta vald afferent reflexbana 
härvidlag. 
På sista tiden har emellertid framdragits vissa erfarenheter från immunitets- 
lärans område som tyckas ägnade att sprida ett nytt ljus öfver vår uppfattning af 
åtminstone vissa af dessa ideosynkrasiers natur. Wolp-Eisner ' har sålunda på grund 
af den parallellitet, som förehgger mellan urticaria å ena sidan och den s. k. serum- 
sjukan och höastman å andra sidan, uppställt den hypotesen, att all urticaria skulle 
hä samma patogenes som dessa båda åkommor, d. v. s. vara uttryck för en s. k. 
anaphylaxi gentemot artfrämmad ägghvita. Brdck * anser sig sedermera ha experi- 
mentellt kunnat fastställa, att så var förhållandet åtminstone hos en patient, som 
fick urticaria hvar gång han åt svinkött. 
Om han nämligen insprutade 5 cm^ svinserum intraperitonealt på marsvin, som 
24 timmar förut fått en subkutan injektion af 10 cm^ serum, erhållet genom åderlåt- 
ning af den nämnda pat. 5 dagar efter ett urticariaanfall, framträdde hos dessa typisk 
Iconograpbie de la Salpetriére. T. 18, 1905, s. 201. 
» Kaposi, Pathologie und Therapie der Hautkrankheiten. Wien 1899, s. 339. 
" Cit. e. v. PiRQUET, AUergie, Ergebnisse d. inn. Med. u. Kinderhk. 1910, s. 492. 
* BnucK, Experimentelle Beiträge zur Ätiologie und Pathogenese der Urticaria, Archiv. f. 
Dermatologie u. Sypl.ilis Bd 96, 1909, s. 241. 
