Nåj?ra iakttagelser af lokala flyktiga ödem 
tvifvelaktigt, om en äfven höggradig hyperäini i och för sig kan åstadkomma ödem 
och att för det andra detta förklar! ngssätt endast kan ha giltighet för s. k. »röda» 
ödem, där en hyjierämi verkhgen samtidigt är för handen. Detta kan nu ej sägas 
vara regel vid de flyktiga ödemen; väl så ofta har huden sin normala färg eller 
är t. o. blekare än normalt. Man måste därför söka efter en för båda slagen giltig 
mekanism. Valobra ^ vill se denna i en retning af vissa från vasomotorerna skilda 
sekretoriska nerver, häraf orsakad plötslig öfverproduktion af lymfa och öfver- 
gående jämviktsrubbning mellan till- och af flödet af väfnadssaft. Cassirer 
anser sig hkaledes böra antaga ett specifikt från det vasomotoriska skildt nervin- 
flytande, om han också icke vill afgöra, om detta är af sekretorisk art eller det 
gäller någon sorts trofisk inverkan på kärlväggen i riktning af en stegring i dennas 
förmåga att släppa genom transsudat. Då fysiologerna ännu icke lyckats slutgiltigt 
lösa frågan om den normala lymfbildningen, förefaller hans tveksamhet härvidlag 
nog så förklarhg. Det måste för öfrigt framhållas, att en dylik patogenes är väl 
så hypotetisk som den angioneurotiska uppfattningen, då några experimentella bevis 
för iorefintligheten af dyhka sekretoriska nerver ännu icke förebragts. Cassirbr 
antar också som en möjhghet, att inverkan sker medels vasomotorerna, som så- 
lunda utom regleringen af kärlens vidd äfven skulle ha denna funktion. 
Jag anser det öfverflödigt att här närmare gå in på öfriga hypoteser, som fram- 
ställts till förklaring af Quinckes ödem. Den intresserade finner en utförlig framställ- 
ning hos Cassirer. Endast med några ord vill jag vidröra ett på aldra sista tiden af 
FiscHER^ gjordt försök att förlägga orsaken till alla former af ödem i ejälfva väfnaderna, 
oberoende sålunda af hvarje inflytande från kärlväggen. Enligt hans uppfattning är 
ödem alltid resultatet af en ökad vattenbindningsförmåga hos kroppens kolloider. Genom 
studier in vitro har han för vissa kolloider kunnat visa, att tillsats framför allt af syror 
ökar deras vattenbindningsförmåga, och menar därför, att ödem alltid måste i kroppen 
uppstå, om af någon anledning en anhopning af sura ämnesomfiättningsprodukter äger 
rum, och detta blefve alltid fallet vid en nedsättning i oxidationsprocesserna. Vore denna 
uppfattning riktig, skulle man kanske kunna uteelutande genom en vasomotorisk rubb- 
ning förklara uppkomsten af de »bleka» flyktiga ödemen. Vi hade då att antaga en 
måttlig kramp af konstriktorerna, som icke gjorde området allt för anämiskt, men audå 
åstadkom en så pass minskning i blodtillförseln och däraf nedsättning i oxidations- 
processerna, att en abnorm produktion af syror resulterade och väfnaderna härigenom 
tvingades till ökad vattenbindning. Svårigheten blef då i stället att förklara det »röda» 
ödemet. För öfrigt kan, synes mig, som en generell anmärkning mot Fischbr fram- 
hållas att det ödem, som på detta sätt kan tänkas komma till stånd, måste, då det 
endast är H O som bindes, bli i hög grad ägghvitefattigt, och att således denna genes 
inte gärna kan komma ifråga annat än för sådana ödem. Några kemiska analyser af 
Quinckes ödem existera mig veterligen icke. 
Men äfven om det sålunda måste erkännas, att det för närvarande möter vissa 
svårigheter att fullt förstå mekanismen vid ödemens uppkomst, kan dock icke råda 
något tvifvel därom, att de kunna utlösas genom förmedling af nervsystemet, och 
