12 
Kj. Otto af Klereker 
fråga är om inte detta är händelsen med alla former af flyktiga ödem, att sålunda 
äfven vid de toxiska formerna giftet verkar genom förmedling af nervsj^stemet, cen- 
tralt eller perifert. Likaledes är det alldeles otvifvelaktigt, att fall af såväl Q.uinckes 
ödem som urticaria finnas iakttagna, där ett otvetydigt samband med vissa psykiska 
processer kunnat konstateras. I likhet med andra säkert vasomotoriska normala och 
patologiska fenomen handlar det här i allmänhet om starka sinnesrörelser såsom 
förskräckelse, ängslan etc ^ 
Det har till och med varit satt ifråga, huruvida icke all urticaria ex ingestis 
hade ett psykogent ursprung. Man har sålunda menat, att minnet af de obehaghga 
sensationer, äckel, som erfarits vid intagandet af något bestämdt födoämne t. ex. 
skulle hos särskildt känsliga personer sedermera vid hvarje förnyadt försök redan 
på förhand framkalla en ängslan, som skulle verka utlösande. Med rätta opponerar 
Kaposi 2 mot en dyhk uppfattning; han framhåller, att han fått fram verkan, äfven 
om han hålht patienten i okunnighet om, att han fått in af medlet. Det kan ju 
dessutom tilläggas, att personerna i fråga visst icke alltid behöfva känna äckel eller 
motvilja för de respektive ämnena. Sålunda var det i mitt fall 3 fråga om verkhga 
älskhngsrätter. Dessa fall, där ett upprepadt samband kunnat konstateras, synes 
mig också inte gärna möjliga att psykogent förklara. Annorlunda gestaltar det sig 
emellertid med fall, där fenomenet endast iakttagits en gång. Här synes mig denna 
möjlighet icke utan vidare böra afvisas utan värd att i högre grad än i allmänhet 
hittills tagas i beaktande. Jag tänker dock icke just på ängslan för en mer eller 
mindre obehaghg smaksensation, då denna knappast synes mig vara en, om jag så 
får säga, tillräckligt djup psykisk insult. Det får nog vara fråga om något i per- 
sonens vitala förhållanden betydligt mer ingripande, och när det gäller ett läkemedel, 
Hgger väl ingenting närmare till hands än att tänka på en i och med intagan- 
det af medlet uppkommen förgiftningsföreställning och häraf orsakad stark ängslan. 
Att vasomotoriska fenomen och jämväl flyktiga ödem verkligen kunna utlösas 
genom en på ett eller annat sätt uppkommen, med starka affekter förbunden 
förgiftningföreställning eller dyhkt, därför kan jag lämna ett par ganska illustrerande 
exempel, som jag varit i tillfälle att själf iakttaga. 
Det första fallet gäller en 50—60 år gammal dam af medelklassen med afgjordt 
emotivt nervsystem, som får en häftig psykisk skakning genom mannens plötsliga död 
i följd af ett hjärtfel. Samma dag han dött, tog hon af hans vigselring och satte den 
på sitt eget ringfinger. Den hade emellerlid icke suttit där länge, förr än hon kom 
att tänka på, att det kanske var farligt och att den möjligen kunde åstadkomma »lik- 
förgiftning», då hon inte hade tvättat den innan. Hon tog då genast af ringen. Efter 
en stund märkte hon emellertid till sin stora förskräckelse att fingret var alldeles krit- 
hvitt, känslolöst och »kallt som på ett hk». Följande dag kom hon till mig alldeles 
förtviflad och fullt öfvertygad om att hon var hkförgiftad i fingret. Fingren var då 
fortfarande starkt anämisk. Jag hade mycket svårt att lugna henne och öfveityga 
henne om, att det inte alls var fråga om någon likförgiftning, och det dröjde ett par 
dagar, innan fingern var riktigt normal igen. Enligt hvad jag hört, skall det fort- 
1 Jmf Cassieer, 1. c. s. 715 o. 795. 
