14 Kj. Otto af Klercker 
kan närmast karaktäriseras som en nästan till förvirring gränsande förtviflan. Hon 
skälfde i hela kroppen och kunde endast få fram nästan osammanhängande ord, 
af hvilka dock tydligt framgick, att hon var fullt öfvertygad om, att hon förgiftat 
sitt barn genom att ha gett det felaktig medicin. Hennes tillstånd var så uppexal- 
teradt, att det ovillkorligen måste ha utöfvat ett starkt psykiskt intryck på det i 
hög grad sensibla barnet. Men hennes sinnesförfattning kunde ju mycket väl upp- 
fattas som en tämligen naturlig reaktion hos en något nervöst lagd människa i 
följd af den synnerligen anskrämliga anblick barnet företedde, alldeles till oigen- 
kännlighet vanställdt som det var af det höggradiga ödemet i ansiktet. Omöjhgt 
är dock icke att tanken på förgiftning ncied däraf följande ångest och oro uppstod 
hos henne redan innan ödemet börjat. ~ 
Hon hör barnet plötsligt hosta till och ropa på sig, springer genast till sängen, 
tycker det ser egendomligt ut, får redan nu en tanke på möjligheten af felexpedierad 
medicin, kan ej behärska sin ängslan och oro, delger barnet sina farhågor, börjar 
ängsligt och noggrant att syna det på läpparne, reser det upp, märker nu att läpparne 
börja svullna, blir allt oroligare och oroligare, under det ödemet samtidigt utvecklar 
sig mer och mer. 
Jag tror sålunda att vi i båda fallen med litet god vilja mycket väl kunna kon- 
struera fram den nödiga psykiska insulten, en med stark ängslan förbunden för- 
giftningsföreställning, men några bindande bevis för att denna varit det utlösande 
momentet kunna vi gifvetvis icke förebringa. Inom ett så dunkelt kapitel af patolo- 
gien som det ifrågavarande få vi nog också än så länge nöja oss med att diskutera 
möjhgheter. Med hvad jag här anfört har jag också endast velat starkt pointera 
möjligheten af, att äfven i sådana fall som de ifrågavarande, där sambandet med 
ett intaget inditferent läkemedel vid första påseende tyckes otvifvelaktigt och fallen 
sålunda imponera som verkliga ideosynkrasier, en psykogen utlösning kunnat förelega, 
då vi ha hållpunkter för att jämväl ödem på så vis kunna uppstå. 
(Tryckningen afelulad den 25 februari 1913.) 
