14 
Vid undersökningen ha, sedan ett meterstjockt skal af skifferväggens yttre, 
vittrade, delar bortskaffats, profilerna genomgåtts skikt för skikt och de insamlade 
stufferna märkts med lokalens nummer och skiktets höjd öfver bäckens yta, ett för- 
farande, som var nödvändigt för att säkert kunna följa de olika zonerna från den 
ena lokalen till den andra. 
I den östligaste profilen (E 15) visade sig hela lagerserien uppbyggd af en 
svart, tämligen mjuk lerskiffer, här och hvar inneslutande små fosforitknölar och svaf- 
velkis-konkretiouer. Skiffern växlar något i hårdhet och klyfbarhet. 
I profilens öfre del finnes 
(4,2 m öfver bäckens yta) ett 
tunnt, knottrigt skikt, rikt på 
ostracoder, brachiopoder och 
annehdkäkar. Med all säker- 
het utgör lagret en fortsättning 
i skiktplanet af den fosforit- 
bank, som uppträder i undre 
delen af nästliggande lokal 
E 14 c. Såsom af profiltecknin- 
gen (fig. 3 B) framgår, tyda 
äfven lutningsförhållaudena på 
ett dylikt samband. 
Vid de öfriga lokalerna, 
E 14 c— a, är skiffern af 
samma beskaffenhet som vid 
E 15, men å de förstnämnda 
finnas ett flertal fosforitbankar 
samt lager af grå kalksten. 
Fosforiten utgöres af en 
hård, svart bergart (med 
25,86 "/o fosforsyra), hvilken 
uppträder dels som Hnser med 
ganska stor horisontell utsträck- 
^. ^ ning, dels som (utkilande) 
Öfre och mellersta (iden af loki.l £; i5, Fågelsång. ^^^^^ ^"^^ 
mindre tätt hggande bollar ^ 
' Underd elen polemik, som i midten af 1890-talet fördos mellan J. G. Andkksson och H. 
mellan zonen med Xemagmpfus gmcilis och zonen med Diplographis putillufi belägna, fosforsyraile 
sammanhängande lager och står i närmaste samband med mörka, graptol i t förande skiffrar», och 
