Assar Hadding 
dorsalrand blir härigenom midulerande. Från en smal proximaläiida vidgar sig 
thecan ända tills den nått sin halfva längd och upptager då grenens hela bredd, 
blir därpå jämnbred, för att sedan vid distaländan åter hastigt afsmalna. Urskär- 
ningen ofvan närmast undersittande thecas mynning är vanligen skarpt markerad, 
nästan som lios en Climacograptus. Ventralrandens fria del är S-formigt svängd och 
den distala ändan något inrullad, hvarigenom mynningen kommer att vetta mot 
grenens dorsalsida. T 1^ börjar vid siculans midt, växer nedåt tills den nått sicu- 
lans mynning, men böjer sedan utåt och något uppåt, utsändande en lateraltagg 
strax nedom mynningspartiets inrullade del. Denna theca är kortare än någon af 
följande. T 1^ börjar å siculans motsatta sida något nedom (d. v. s. närmare sicu- 
lans bredare ända än) det ställe, från hvilket T 1^ utgått. Den växer liksom denna 
nedåt-utåt-uppåt. Stundom utgå de närmast följande thecorna från dessa båda utan 
att nå fram till siculan. I andra fall åter vidröres denna äfven af andra parets 
ena eller båda thecor. I vissa fall, då äfven en theca af tredje paret når siculan 
och denna blifver inbäddad mellan de förenade grenarna, visar sig arten som en 
öfvergångsform till Dicranograpfus . Å de distala thecorna kan tvärstriering ibland 
iakttagas. 
Af arten kunna särskiljas två former, en med vågräta primärthecor och bred 
proximaldel (jfr tafl. IV, fig. 18) och en med mera uppåtriktade primärthecor och där- 
med följande smalare proximalparti (se tafl. IV, fig. 19). Den senare formens thecor 
ha mera buktade konturer, den förras äro däremot mera jämnbreda, långsmala. 
Trots dessa i artens yttre nog så framträdande skiljaktigheter, är dock samhörig- 
heten mellan de båda formerna omisskännelig, allden stund exemplar, som visa öfver- 
gång mellan båda, ingalunda äro sällsynta. 
LiKNAEssoN omnämner (1879) från de lag, i hvilka denna art träffas, dels 
Dicelhgr. sextans Hall, dels B. mofafensis Cake. ? Då han jämnställer vår art med 
den sistnämnda säger han, att den (D. vagus) »till den allmänna formen påminner 
om D. moffatensis, men har tydligt utvecklad sicula och en annan byggnad hos cel- 
lerna», hvaraf sålunda framgår att redan Linnabsson påvisat att någon större hkhet 
mellan vår art och D. moffatensis Carr. i själfva verket ej förefinnes. Med D. sex- 
tans Hall är arten ännu mindre öfverensstänunande, om ock vissa individ med raka 
grenar nog kunna förete en viss likhet med densamma, något som tydligen föran- 
ledt LiNNARssoN att upptaga äfven D. sextans i förteckningen på fossil från dessa 
lag. Större öfverensstämmelse visar vår art i själfva verket med Dicellogr. intortus 
Lapw., hviiken dock särskiljes därigenom, att den saknar lateraltaggar och aldrig har 
siculan synhg i axilen. Att Tullberg, då han (1882) identifierar vår art med D. intortus 
Lapw., anför ännu en Dicellograptus-art, ^ Dicellograpfus sp.», från dessa lager har 
säkerligen sin grund däri, att han å en del exemplar funnit af vikeisen från D. intortus allt- 
för påtaglig. Närmast Dicellogr. vagus står säkerligen Dicellogr. Gurleyi Lapw, Att döma 
af RuEDEMANNs beskrifniug ( 1 907, pag. 303) skiljersig den sistnämnda från vårartendast 
genom formen på sina thecor. Dessa synas nämligen vara mera jämnbreda än hos 
den svenska arten samt täcka hvarandra på mindre längd. 
