58 
ningen är gaffelforinig och ofta upprepad. Mellan de skilda grenarna finnas där- 
jämte här och hvar breda, grenarna förenande, liksom hoplödande, partier (»dissepi- 
ments»). I allmänhet visa grenarna en ojämn, undulerande längdstriering. hknande 
den hos Dicfyograptus flaheUiformis Eichw. (jfr WesteröÅrd 1909, pag. 59, tafl. III, 
fig. 3—5) och säkerligen äfven här tillkommen vid sammanpressningen. 
I ett par tall ha å grenarna kunnat iakttagas i relief bevarade thecor (se text- 
fig. 27 d). Dessa äro långsträckta (längden ungefär 1 mm), cylindriska och nästan 
raka. De täcka hvarandra å omkring ^ 3 af längden och bilda vid pass 15° 
med grenens längdriktning. Ofta visa de en tydhg, fin tvärstriering. 
Arten, som med af seende på grenarnas förlopp och inbördes förhållande i hög 
grad påminner om Desmograptus tenuiramosus Ruedemann \ skiljer sig dock från 
denna dels genom sina relativt bredare grenar, dels genom thecornas olika form. 
Desmogr.? Tullhergi är endast anträffad vid Röstånga i ett fåtal exemplar i zonen 
med Nemagr. gradlis Hall. 
Brachiopoda. 
Obolus ornatus n. sp. 
Tafl. V, tig. 1 och 2. 
Båda skalen nästan hka, svagt hvälfda och ytterst tunna. Koncentrisk striering 
tydlig. Skalet visar därjämte ofta en ornering af radiella valkar, som göra att 
det synes liksom något tillskrynkladt. Det inre mest okändt, dock vill det synas 
som skulle area saknas. 
Arten förekommer rikligt i undre dicellograptusskiffern såväl vid Fågelsång 
som Röstånga samt sparsamt i ogygiocarisskiffern å Anderson. 
Oboius deltoideus n. sp. 
Tafl. V, fig. 3 och 4. 
Skalet, som är triangulärt med af rundade nedre hörn, har största bredden 
nära undre randen, som i tnidten är nästan rätlinig; det är tunnt, men i regel 
väl bevaradt. Längden är högst 14 mm ; största bredden 12 mm. 
Ventral- och dorsalskalen skilja sig, frånsedt att det senares bakre del natur- 
ligtvis är något mera afrundad, hvad storlek och yttre form beträffar obetydligt från 
hvarandra. Skalets yttre visar, utom de mera markerade tillväxtvalkarna, svaga, 
koncentriska strimmor och stundom äfven en otydlig, oregelbunden, radiell striering. 
Hvad skalens inre beträffar har ventralskalet en triangulär area, i h vilkens 
midt löper en fåra för pedunkeln. Arean är tvärstrierad med svagt S-formigt böjda 
linjer, löpande mellan midtrfåran och sidokanternas flexurliujer. I midten af samma 
skal märkas intryck efter två raka kärlstamraar, divergerande omkring SO*^. Äfven 
dorsalskalet har en tydlig area, som är smal, ofårad; i midten löper en svag ås, 
som delar sig i tvänne divergerande grenar, mellan hvilka finnes en svag medianås. 
' RuEOEMANN 1906, pag. 178, fig. 84. 
