175 
och såsom den emia trakt i norden, livarest man 
träffar samlade alla de utmark taste, kalkgrunden 
tillhörande jordlafvar, dem Scandinaviska floran 
hjser: Parmelia crassa, Parm, lendigera, Biatora 
decipiens, Biat. fulgens och Lecidea vesicularis , och 
hvilka annars inom Scandinavien antingen blott 
till en del träffas på Öland och i den högnor- 
diska fjällbj^gden eller på någon enstakad lokal. 
Men det bör tilläggas, att de icke allenast på 
Gottland alla träffas nära sammanboende, utan 
äfven här förekomma under 4^ fullkomligaste for- 
mer. De böra då likväl icke sökas på lägre kalk- 
slätter och på strandhedarna, hvarest de vanligen 
blifvit anmärkta, men hämmade i sin utbildning 
visa sig i verklig d verg-gestalt. Deras egentliga 
lokal är det inre af de stora kalkkullarnes, eller 
på ön så kallade bergens, öfversta, skogiösa, med 
tunn jord och mossbäddar beklädda, slätter. Der 
upphör nästan all annan vegetation än mossor 
och lafvar; och dessa sköna lafarter utveckla sig 
i en praktfull växtlighet, likasom hade de egent- 
ligen der funnit sitt Jätta, med det alpinska när- 
beslägtade luftstreck. Likväl är bland dem Bia- 
tora decipiens sällsyntare, sporadisk och i större 
ymnighet egentligen på Fårön. — Om man här 
betraktar Parm. crassa och Parm. lendigera i deras 
utvecklings-stadier, så kan man omöjligt betvifla 
deras ifrågasatta artskillnad. Den sednares lafbål, 
som äfven på denna gynnsamma lokal uppnår ett 
ringa omfång i jemförelse med den förras, är re- 
dan i sin första ungdom broskartad, hård och 
sammanhängande, icke sammansatt af på h var- 
andra h vilande bladlika flikar. Den är också mera 
egenthgt jordlaf, h varemot Parm. crassa snarare 
fäster sig på kalk-hällen och dess mossbädd. Bia- 
tora fulgens på hedarna och skogbe växla bergslät- 
