176 
ter har lafbålen mer och mindre upplöst i ål- 
skiljcla korn och fiukterna försedda med en lik- 
väl sällan fullkomligt utvecklad tillfällig lafbåls- 
kant, i h vilken form den benämnes b. hracfeata; 
på de öfversta, öppna bergslätterna utvecklar den 
sig, både med den sammanhängande lafbålen och 
de rent biatorinska frukterna, i utmärkt skönhet. 
Likaså är de laga hedarnes och strandbältenas 
Lecidea vesicularis den grynlikt sammangyltrade, 
förknappade formen h. glebosa (Ach); i de öfver- 
sta bergslätternas mossbäddar frodas deremot yp- 
pigt den normala formen (Lecid. opuntioitles Vil- 
i.ARs) och röjer der, i den tiådlika liypothallus, 
de staraartadt uppsj^gande lafbålsknölarna och den 
märkvärdiga fruktbildningen, sin besynnerliga, af 
Fries anmärkta affinitet med Slereocaulon å ena 
sidan och med Biatora, hvad frukten angår, å 
den andra. Det vill nemligen synas, som den 
skållika frukthylsan (excipulum) vore bildad af 
lafbålens substans. Till detta utseende bidrager 
väl det doft, af lafbålens färg, h varmed den är 
beströdd. Men någon gång är också hela frukt- 
hylsans yttre beklädt med ett omhölje af lafbålen. 
Tillfälle att lära känna de flesta öfriga , kalk- 
bildningen i norden tillhörande lafarter, saknas 
väl ej på fasta landet. Men på Gottland äro kalk- 
bildningens arter oinskränkt rådande; granitbild- 
ningens lafvar inrymmas der, såsom innästlade 
främlingar, ganska sparsamt på dess från fasta 
landet öfverförda spillror. Här få kalklafvarne 
obehindradt utbreda sig på en vidsträ(^kt areal af 
blottade kalk-klippor och den på kalkhedarne lä- 
grade tunna jordskorpan. De begagna sig derföre 
Irär af hela den ohämmade frihetens sjellsvåld, 
sprida sig i stöire ymnighel, utbilda sig i en 
mång- 
