189 
nad och färg, men livilkas laflnis-skifva omgif- 
ves af eii märkelig, tjockaie kant. Genom sin 
storlek och sin trubbiga kant kring fruktskifvan 
röja de en skenbar likhet med frukterna hos Ledd, 
contigua Fries; men det inre hvita lagret hvilar 
omedelbart på Jafskorpan eller substratet, och 
fruktskifvan har svartröd färg. 
Att kalk-subslratet, som med sig assimilerar 
åtskilliga egentliga kalk-lafvars bål, så att hela 
lafbälen synes vara genomträngd af substratets 
substans, äfven till hvithet urbleker och i en 
mjölartad, uppsvällande massa upplöser lafbålen 
hos flera på sådan växtgrund öfvei flyttade , den 
uråldriga bergformationen egentligen tillhörande 
lafartens bål, är bekant och njed många exempel 
föiklaradt i Lichenographia Europaea. Om den 
tjocka svällande skorpan hos Lecidea calcarea, ocliså 
en främling från det södra Europa, som redan 
för tvenne decennier sedan hemföides från Gott- 
]and af Gabr. Marklin och ej eller i någon annan 
trakt i norden blifvit funnen, bör härledas från 
en sådan inverkan af kalkgrunden, kan knappt 
afgöras med visshet; men ganska sannolik är dock 
denna förmodan. Den representerade då på kalk- 
grund granit-lafven Lecidea contigua Fries (a. ge- 
nuina), mellan hvilkens fruktbildning och dennas 
öfvergängar synas ega rum. Denna art af lafbå- 
lens förvandling på kalkgrund är hos skorplika 
lafbålar mindre ovanlig. Så förekommer på Gott- 
land Parmelia atra ymnigt med svälld krithvit 
bål och fruktkant. Men den sträcker sig äfven 
lill dem, som bestå af bladlika fjäll och flikar. 
De förvandlingar Parm, saxicola uuderkaslas, då 
hon bosätler sig j)å kalk, hafva i detla afseende 
blifvit ryktbara och gifvit anledning till missför- 
slånd om deras ursprung. Men bland dessa för- 
