191 
Iveiine e^^na hilintill af liclienographerne icke ur- 
skil jda. Jag bör dock icke förbigå^ att jag redan 
1842 haft tillfälle att urskilja Biator^a erythrocarpa 
och Petractis exanthematica bland de specirnina af 
Gottiändska Lafvar, dem P. C. Afzelius hemfört 
från sin första resa till Gott land och då tillät 
mig att granska. — De flesta af dessa arter ega 
ett individuelt inleresse för den nordiska liche- 
nologen genom deras från våra öfiiga kalklafvar 
afvikande fruktbildning; men det mest anmärk- 
ningsvärda, h varigenom dessa fynd förtjena upp- 
märksamhet, är dock, att de alla egentligen till- 
höia den subalpinska regionens kalk- och sand- 
stensbildningar i det södra Europa. Några bland 
dem visa sig äl ven på enahanda växtgrund i det 
mellersta, men träffas der endast i anamorpho- 
serade, mindre fullkomliga former, som röja, att 
de redan öfvertradt sina naturlii^a växtgränser , 
och försvinna i Tysklands och Frankrikes nord- 
liga trakter. Deremot uppträda de å nyo på Gott- 
land, normalt utbildade eller i sådana former, un- 
der hvilka de äro kända i södra delen af meller- 
sta Europa. 
Biatora erythrocarpa förekommer med s trål- 
kantad lafbål och blekare fi uktkant endast i syd- 
ligaste Europa, och har under denna form inta- 
git plats i Parmeliernas flock. 1 södra delen af 
Germaniska florans område framträder den på 
kalk och sandsten med grynig eller tätt sam- 
mangyttrad och nästan till krithvitt urblekt laf- 
bål utan fruktkant af olika färg med skifvan; och 
blott dessa Biatorinska former (Biat. erythrocarpa 
b. arenaria och /3. Lallavei Fi ies Lichenogr. Europ.), 
som äro hemmastadda i det mellersta Europa, 
förekomma äfven på Gottlaiids sandsten, ehuru 
arten redan i norra Tyskland upphört. Ty spår 
