200 
ulflylta från c3 ensam ma, sprida sig öfver jord- 
skorpans moss-bekiädnad och förraultiiande vege- 
tabiiier, och Died deras tillhjelp upp på nedre 
delen af lefvande Iräds stammar och klippornas 
möss- eller jujdbetäckta liällar, men nästan aldrig 
på blotta stenen eller tiädens friska, ej mossbe- 
lupna bark. Deremot har de lefvande trädens 
bark sin egen la f- vegetation (träd-lafmn likasom 
klipporna sin {sten-lafvar). De arter, som till- 
höra h vardera af dessa växtgrunder, synas i all- 
mänhet sky att fästa sig på blotta jorden, och då 
de tillfälligt spridas på dess mossbetäckta vta. 
sker det aldrig utan att de underkastas så Letvd- 
liga form-förändringar, att dessa stundom fått 
gälla för skiljda arter, eller hämmade i sin ut- 
vickling upplösas och förlora småningom förmå- 
e:an till fruktbildning. Måns^a bland tiädlafvarne 
och stenlafvarne äro så bundna vid den växt- 
grund, som ursprungligt blifvit dem al naturen 
anvisad, att de aldrig öfvergå på den andra, men 
väl kunna gemensamt söka sitt hemvist på trä- 
dens blottade, förtorkade och af menniskohänder 
jemnade ved (bjelkar, väggar, gärdesgårdar), som 
icke för lafvarne är någon ursprunglig vä\tgrund, 
utan en secundär, på h vilken de ej eller und- 
slippa mången förvandling och missbildning. Ex- 
empel häraf äro i de föregående anmärkningaroe 
öfver några Gottlandslafvars spridning och for- 
mer anförda, ^lagra de allmännaste sten- ocli 
trädlafxar, som i hvarje trakt, h varest deras \äxl- 
grund icke saknas, utgöra laf-vegelalionens största 
massa, kunna väl lefva och frodas hka obehin- 
diadl både på sten och \rh trädens bark. Men äfven 
bland dessa gifves kna|>pt någon . h vars ursprung- 
liga växlgrund icke kan urskiljas, en)edan de på 
den andra visa en slorre benagenhet atl afvika 
