201 
från lafvens typiska form och raissbildas. Sten- 
lafvarne Pann. saxatilis och Parm. parietina å den 
ena sidan och trädhifvarne Parm. olivacea och 
Parm, physodes å den andra äro bevis derpä. 
Denna allmänna lag för vissa lafarters ut- 
bredning blott på en viss växt-giund har det 
största inflytande på laf-vegetationens rikedom och 
gestalt i serskilda trakter. De egentliga jordlaf- 
varne äro de minst talrika; i skogfattiga slätt- 
länder är der före laffloran fattig. Skogsrika bergs- 
bygder ega deremot den rikaste lafflora ; ty sten- 
lafvarnes antal är störst, och i skogarnes skugga 
och fuktighet utvicklas trädlafvarne yppigast, 
vissa flockar af dem till och med endast i täta 
skogar inom bestämda växtgränser vid hafskusten. 
Om Gottland ej vore prydt af löfskogs-lundar och 
ej egde de ännu i några trakter betydligare barr- 
skogarne, skulle dess egna, ursprungliga lafvege- 
tation hafva ganska få arter gemensamma med 
det på granit-grund h vilande, gent emot belägna 
fasta landet, ja! knappt någon af normal form. 
Ty Gottlands egentliga lafvegetation beror i ännu 
högre grad än dess öfriga växtrike af öns geolo- 
giska constitution. Men de flesta trädlafvar äro 
icke bundna vid vissa trädarter; och om äfven nå- 
gra af det motliggande fasta landets löf( räd endast 
på få localer af ön förekomma, så eger den desto 
större rikedom af andra. Det största antalet af 
Scandinaviens trädlafvar tillhör derföre äfven 
Gottländska laffloran, så vidt deras växtregion 
icke är inskränkt till landet vid vestra hafvet; 
och trädlafvarne utgöra en ganska väsendtlig be- 
ståndsdel i densamma. 
Vi nämnde, att Gottlands egentliga laf-vege- 
tation beror af öns geologiska bildning, och hafva 
då nämnt den andra och allra väsendtiigasle syn- 
