226 
rien med sina underafdelningar. Väl inseende, 
att detta initt föisök kan innebära raånga fel och 
brister, men hoppandes alt delsamma mnjHgen 
kan blifva af någon nytta vid kommande forsk- 
ninsar inom fäderneslandet, utbeder jag niig, att 
härmed få öFverlemna delsamma tiW Kongl. Aka- 
demiens upplys la granskning. 
Uti en uppsats, som är införd i Öfversigten 
af Kongl. Acad. Förhandl. för Mars månad 1846, 
sökte jag visa, alt egentliga vigten vore el t gotit 
medel bland andra, att åtskilja de fällspatsartade 
mineralierna uti våra Svenska graniter och gneis- 
ser. Jag hoppades i början, att detta medel äf- 
ven här kunde med fördel låta använda sig på 
sjelfva bergarterna, men fann snart att de olika 
\arieleteina deraf ä^de så nära öfverenssläraman- 
de egentlig vigt, alt någia slutsatser fiån de få 
olikheterna ej kunde dragas. Jag försökte då att 
behandla dem opul veriserade och i mindre styc- 
ken med saltsyra, för att få den ena eller andra 
beståndsdelen, att på ytan tydligare framtiäda, 
men faslän dt tia sålt för vissa af dem är elt för- 
li äilligl igenkänningsmedei , blir fiågan likväl der- 
igenom ej alltid afgjcrd. L ti vissa hornblende- 
varieleter utlösas dei igenom den mörka jernfär- 
gen mer eller mindre, under det att andia åler 
bibehålla sin uisprungliga svartgröna färg, och 
på samma sätt föi håller sig också augilen, ehuru 
den i allmänhet bättre motstår syrans inveikan. 
Pulveriseradt hornblende eller augit någon lid di- 
gererade med saltsyra decomponeras båda par- 
tielt af svran och båda ungefär lika. Försöker 
man derlöre att koka ett fint pul veriserad horn- 
blende- eller au^ilförande berijart nåi^on tid med 
saltsvia, så får man i lösningen kalkjord, lerjord, 
jeinoxid, lalkjord och nalron, af livilka talkjor- 
