230 
gas och blåsrörs- eller kemiska prof dermed an- 
ställas. 
Att labrador allmäniieligen utgör det fält- 
spalsartade mineralet uti hithörande bergarter, 
torde numera, utan allt för stor fara för misstag, 
kunna antagas. Genom Svanbergs analys å labra- 
dorerna i hypersthenfelsen från Elfdalen och i 
diabasporfyrn från Russgården hafva vi derpå 
fått en bekräftelse. Labradorn igenkännes genom 
sin höga, egen th ga vigt, som varierar mellan 2,70 
— 2,73, men någongång undantagsvis uppgår till 
2,76. Den smälter för blåsrör temligen lätt och 
stilla till halfklar eller oklar kula, och sönder- 
delas i fint pulver af kokamle saltsyra till störie 
delen, med afskiljande af kiseljord, lösningen hål- 
ler mycket lei jord och kalkjord samt något na- 
tron. Dess kiistaller hafva merändels på den 
ena af dess genomgångsytor en mer och niindre 
tydlig strekning. Så är t. ex. egentliga vigten hos 
de fältspalsartade mineralierna i hypersthenfelsen 
från Dufnäs 2,71, från Njholm 2,70, fiån Smä- 
lingen 2,73, från Åsbyn 2,72, i gabbron fi ån Ram- 
qvilla kyrka 2,75, från Björkemossa 2,706, i dio- 
riten från Ytteiby 2,703, från Lekarj^ds kyrka 
2,764, o. s. v. h vilka alla i fint pulver af kokande 
saltsyra sönderdelas och gifva lösningar, som an- 
gifva labradorns beståndsdelar. Men vi kunna 
också i Sverige uppvisa åtskilliga varieteler, uti 
h vilka labradorn är utbytt mot anorlhit (eller 
amphodellit?) Detta är händelsen med hyper- 
sthenfelsen från Rådmansö och dioriterne från 
Grisselhamnslrakten, Ruggsälia och vissa punkter 
på Rådmansö. Genom Svanbkrgs analys å det fält- 
spatsartade mineralet i hypersthenfelsen från Å- 
kerö by på Rådmansö är nendigen ådagalagdt, 
att det har en sammansättning, ujotsvarande for- 
