236 
rilämne går lill hvitgrön, är vanligen till mäng- 
den rådande. Hyj3ersthenen ,har svaitbrun eller 
svartgrön färg, och är endast utbildad i smärre 
kryslalliniska korn. Beståndsdtilarnes blandning 
är dels grannkoi nig och tydlig, dels och vanli- 
gen finkoraig och otydlig, och blir stundom så 
fin nära tät, att de ej mera kunna med loupen 
urskiljas. Dessa finkorniga varieteter tyckas, enligt 
anställda försök, vara mest genomträngda af det 
chloritartade ämnet. På Harz äger denna bergart 
med dess olika niodifica tioner en stor utbredning 
och tydlig utveckling. Prof. Haus>ia?sN har derför 
föreslagit namnet diabas. Ehuru den hos oss äger 
ett så nära samband med hypersthenfelsen , att 
den geognosliskt ej kan derifrån skiljas, skulle jag 
dock tro, att det ej vore olämpligt, att derföre 
bibehålla ett e^et namn, till skillnad från den 
genuina hypersthenfelsen. Titanjern förekommer 
äfven uti diabasen mer och mindre ymnigt in- 
stänkt, men olivin åtminstone i de mera grann- 
korniga varieteterna sällan inväxt, hvilket i ännu 
högre grad gäller om apati t. Behandlar man en 
diabas i stycke med kall saltsyra ett par dagar, 
så utlöses den mörka färgen ur chloi l'ten, de par- 
tier af stenen, der densamma var mera concen- 
trerad, framsticka med en hvilgrön färg, under 
det att labradorn, som förut var grönhvit af in- 
timt inmängd chlorit, blir hvit. Fortsattes sy- 
rans inverkan med an \ ändande af värme, så ut- 
löses den gröna färgen alldeles och chloriten fram- 
träder såsom små linskuppiga eller jordartade silf- 
verhvita partier, under det att labradorns 31a, 
som i grunden i\v anfrätt och matt, framter el t 
skimrande sken i en viss direction, härrörande 
af de inväfda chlorilfjellen. H ypersl hcnens färg 
är ej särdeles förändrad. Behandlar man en dia- 
