237 
bas fint pulveriserad med saltsyra eller svafvel- 
syra i köld någon tid, så deconiponeras den in- 
blandade chloiilen till en del och lösningen till- 
kännager, utom lerjord och jernoxidoxidul, äfven 
närvaro af talkjord. Denna talkjord, skulle man 
möjligtvis säga, kunde häiröra af inväxt olivin, 
men utom det alt den noggrannaste uppmärk- 
samhet i de till försöken använda stufTer, ej va- 
rit i stånd att upptäcka detta mineral, tillkän- 
nager den betydliga glödningsförlusten , att ett 
vatlenhaltigt silikat måste uti stenen finnas. Då 
nu genom motprof är visadt, att augit eller Jiy- 
persthen i fiut pulver bvarken af saUsyra eller 
svafvelsyra i köld särdeles sönderdelas, likaså litet 
som labrador, men chiorit deremot deraf partielt 
decomponeras^ så tyckes af allt detta, som den- 
nes närvaro i diabasen kunde temligen säkert 
antagas. 
Egentliga vigten bos de olika diabas variete- 
terna ligger mellan 2,72 och 2,99. Vid glöd nin- 
gen förlora de mellan 1,31 och 3,75 procent af 
sin vigt, hvilken förlust till större delen härrör 
af utdrilvet kemiskt bundet vatten. Efter glöilg- 
ningen har stenen blifvit brun nästan öfver hela 
sin massa, på de ställen der chloriten var mest 
samlad mörkare brun, men i de mera labrador- 
rika varieteterna ljusare brun och skimrande. De 
mera finkornioa och täta diabaserne smälta för 
n 
blåsrör mer och mindre lätt och vissa med nå- 
gon liten blåskasining till mörkgrön eller spräcklig 
slagg. 
Större delen af de i våra graniter och gneis- 
ser i gångform uppsättande s. k. trapper skulle 
jag anse böra räknas till diabas. De förlora i 
glödning från 2,07 (Marieberg) till 3,75 (Sala 
grufva) procent vatten och blifva efter glödgnin- 
