335 
de han. "Dock kunde allt kanske ännu hjelpas 
och nedtystas, om jag endast ville säga honom 
"deras namn, som deltagit i upploppet." Detta 
uppbragte mig, och jag svarade hans magnificens, 
icke utan hetta, att, huru det ock ginge mig sjelf, 
jag dock aldrig skulle uppträda som åklagare mot 
mina kamrater. "Vi voro 2 J a 300 personer — 
sade jag — och det var blott få ibland dem, jag 
kände; men åfven dessa förråder jag aldrig." 
"Vid hemkomsten och närmare eftersinnande 
insåg jag likväl, huru mycket jag felat, och fruk- 
tade, att rektor kunde göra allvar af sin hotelse, 
och således förstöra hela min framtid. Det föll 
mig aldrig ett ögonblick in, att genom ett för- 
räderi rädda mig sjelf; men väl gick jag omkring 
till mina gynnare bland professorerna, Lidbeck, 
MuNTHE, Norberg, Lundblad m. fl., och klagade 
min nöd. Alla lofvade mig skydd och hjelp. Rek- 
tor var icke väl liden af sina kamrater, och det 
föreföll mig, som om flere ibland dem ganska 
lugnt upptogo den motgång, som träffat deras 
chef. Detta förundrade migj ty jag kände då 
ännu icke andan af all demokratisk styrelse. Sa- 
ken förföll af sig sjelf, och det återstod för Aka- 
demiens rektor ingenting annat, än att svälja den 
skymf, som blifvit honom tillfogad." 
Tegnér emottog vid ' denna tid den sorgliga 
underrättelsen om sin äldsta broders död, och 
kände sig dervid på nytt faderlös. Han utgöt sin 
smärta i den sköna elegien: Vid en broders död, 
som belönades af Kongl. Vetenskaps- och Vitter- 
hets-Samhället i Göteborg. Denna dikt och hans 
Sång till min hembygd, voro de första skaldestyc- 
ken, som tillvunno honom ett allmännare bifall. 
Vid samma tid fästade han Svenska Akademiens 
uppmärksamhet dels genom nämde sånger, dels 
