338 
genom att tilldela honom Professors-titel (1810). 
Nu spridde sig äfven hans skalderykte kring fä- 
derneslandet, som med förtjusning läste hans 
Såi^g för det Skånska landtvärnet , — h vilken Tjr- 
iaeiska dithyramb "ljöd som en stormklocka ge- 
nom alla fosterländska bröst," — hans Svea, som 
belönades med Svenska Akademiens stora pris, 
— och flera smärre dikter, sjungna i den egna, 
lillförene aldrig hörda, men dock så inhemska 
tonart, h varigenom Tegnér framför alla andra 
blifvit national-skald. 
Ett förnjadt besök i Stockholm (1812) be- 
ledde honom bekantskaper, hvilka på hans vittra 
ställning och verksamhet icke blefve utan infly- 
tande. Å ena sidan slöt han sis: till den unsja 
författare-krets, som genom tidskriften Idiina ville 
återlifva kärleken för den nordiska sången, hjelte- 
sagan och gudaläran; och å den andra knöt han 
vänskapsförbindelser med de qvarlefvande he- 
roerna från den Gustavianska tiden: Leopold, O- 
XENSTJERNA, Adlerbeth och RosENSTEiN. I de förras 
diktkrans inflätade han de herrliga blommorna: 
Majsång, Skklhladner, Herthas barn m. fl., och slut- 
ligen de första bladen af Frifhiofsagan ; st de sed- 
nare helgade han tillegnan af Axel, Sången till 
Adlerbeth, Vid Leopolds gt^ctf, talet öfver Oxen- 
st jerna och Sången vid Svenska Akademiens jubel- 
fest. Hans ställning emellan de olika vitterhets- 
skolorna, under den då pågående striden, var 
densamma, som han sjelf yttrar om en annan 
skald : 
»Han stod emellan tvenne sångartid-er , 
Den enas varning och den andras stöd.)) 
Lunds högskola hade under nära ett århun- 
drade icke ägt en särskilt Professor i Grekiskan. 
