340 
logen, som everJligt qvarstår i den Svenska vit- 
terheten såsom den skönaste förklaring: öfver alla 
dylika lagerfester. Annu en gång återsvntes han 
pa parnassen vid Lundagård: det var då han 
(1829), i Prokanslerns ställe, meddelade venia 
promovendi och i den krans, som han före lager- 
kröningens början, med ett herrligt tal i bunden 
stil, öfverleranade till Oehlenschl.i:ger "adlade" 
de öfrigas lagrar. 
Kort efter sin utnämnin» till Professor blef 
o 
Tegnér prestvigd (1812) och uttryckte sina kän- 
slor vid denna heliga akt i skaldestycket Prest- 
mgningen, om h vilket den mest behöriga domare 
— Franzén — yttrat, att "det strålar af him- 
melsk skönhet." Hans förhållande till sin försam- 
ling var faderligt och hjertligt. Vid Konung Carl 
XIV Johans kröning (1818) utnämdes han till 
Theologie Doktor och valdes samma år till leda- 
mot af Svenska Akademien i det efter Oxenstjer- 
na lediga rum. Han tog sitt inträde med ett tal, 
som icke blott utj^ör den herrlio;aste minnessjärd 
åt företrädaren, men äfven , till innehåll och form, 
är en lefvande skönhetslära i vilterheten. 
De tolf år, under h vilka Tegnér vistades 
såsom Professor i Lund, voro i hans enskilta lef- 
nad de sorgfriaste och för hans vittra ära de 
Iruktrikaste. Han författade under denna tid 
Axel, Nattvardsbarnen, Frithiofs Saga, Solsången och 
större delen af sina utmärktaste lyriska dikter, 
— med ett oid : det var från Lundagård, som 
hans rykte utgick icke blott öfver Sverige, men 
öfver Europa och till allägsnare verldsdelar. Lika 
med hans skalderykte höjde sig nu äfven hans 
jinseende i talaresloien , h vilken han beträdde vid 
liera för fäderneslandet vigtiga tillfällen, såsom 
vid firandet af Jubelfesten år 1817 och vid hög- 
