346 
hyllat och hans mannaålder så eldigt försvarat. 
Fastmer tycktes de honom nu, i förvriden ge- 
stalt, gäcka både honom och sig sjelfva, med hån 
vändande sig emot föremål, dem hans skarpa om- 
döme ej kunde erkänna för ofelbaia, men dem 
hans medborgerliga hjerta lika litet kunde upp- 
höra att anse för heliga. Ej för sin skuld sörjde 
han, men för sitt lands, för sin Kungs. Han 
blef bitter i sina tankar, bitter i sina ord. Ur 
stånd att frukta, yttrade han dem oförtäckt: ur 
stånd att vika, blef han der han var. De vapen 
som riglades mot honom, kände han ej; så myc- 
ket djupare dem, som riglades mot ett upphöj- 
dare föremål. Öfverhufvud behöfde man blott i 
en eller annan mån vara förorättad, för att i 
Tegnér iinna en sjelfbjuden försvarare. Det var 
fosforisternas bitterhet mot Leopold, det var pu- 
blicisternas, ett par årtionden sednare, mot Carl 
Johan, som bragte honom att så lifligt taga parti 
först för den grånade skalden, sedan för den grå- 
nade monarken. Utan att uppfatta detta ridtler- 
liga i hans väsende, skall man aldrig förstå ho- 
nom rätt. All fördunkling af erkänd ära var ho- 
nom en styggelse, och en orättvisa , som ej skulle 
bringa honom i harnesk, måste åtminstone vara 
rigtad mot honom sjelf. Van alt sjunga ut, väjde 
han då h varken tid eller rum: från sällskapsbor- 
det, som från predikstolen och kathedern, slun- 
gade han sina fräsande viggar. Det vissa är, att 
han intill iindan blef sin ungdoms idealer tro- 
gen; att han dog frisinnad, som han lefvat, och 
att den skarpsynle häfdatecknare , som sjelf öp- 
pet erkänt sitt politiska alfall, hade rätt, då han 
om de sed naste utbrotten af Tegnérs politiska 
missnöje yttrade: "Hans vänner igenkänna i dem 
snarare ett varmt hjertas föi tret öfver de oarter, 
