347 
som fästat sig vid den sak, livilken hans ung- 
dom och mandom älskat och föis varat, än en 
otro och ett affalL Att så förhåller sig, derpå 
tviflar ingen, som älskar och förstår att s'e in i 
en rättskaffens och ädel sjä]." ••') 
Till fullbordande af denna korta skildring, 
låna vi ännu, i afseende på Tegnérs karaktei' och 
sista lefnadsöden, några drag af den minnesteck- 
nare, som genom sina nära förhållanden till den 
hädangångne äger det säkraste vitsord:'''*) 
'^Tegnér var i sitt hem den älskligaste värd, 
i alla kretsar en efterlängtad gäst för sitt spe- 
lande skämt, sin ljungande qvickhet, sina blix- 
trande infall. Aldrig utaibetade, aldrig öfverlä- 
sta, aldrig utslitna, kommo de nästan omedvetet 
framstörtande, med en jätt€S trots och ett barns 
oskuld. Man förlät dera deras yra och hann ej 
såras af deras udd; — den var ej doppad i gift, 
men lindad med rosor af qvickhet. Hans um- 
gänge sprutade eld; men elden var ej härjande, 
den var elektrisk: — gnistorna flögo omkring, 
som de gaddlösa Ijsflugorna i söderns sommar- 
nätter. Stundom, när löjet skalkades kring hans 
läppar, tillät han sig yltva. betänkliga sakei", som, 
upprepade af en annans mun, skulle förefallit 
oförlåtligt råa, men som i hans hade något pä 
en gång så öfverraskande qvickt och så godmo- 
digt lekande, att äfven den oskyldigaste mö mer- 
ändels måste skratta, innan hon hunnit att rod- 
na. En älskvärdare qvickhet än Tegnérs har tro- 
ligen ej funnits. Hvad sjelfsvåld än lekte kring 
hans mun, man visste dock, att intet gyckel dri- 
stade sig in i hans hjerta: man såg genom ytans 
*) Geyer. 
**) Se Lefnadsieckningen af C. W. Bottiger, framför 
Tegnérs samlade skrifter. 
