349 
hans gamla mors bortgång. Enslighet, hans ung- 
doms tillflykt, tycktes mer och mer bli f va hans 
ålders behof. I bref till en vän sk ref han om 
sin sjukdom: "den medför en nedslagenhet, en 
förstämning, men derjemte en retlighet, som gör 
patienten odiäglig både för sig och andra. När 
denne Sauls-ande kommer öfver mig, känner jag 
ofta en obeskriflig bitterhet, som ingenting tål, 
ingenting skonar, hvarken i himmelen eller på 
joiden. Det ger sig hos mig vanligtvis luft ge- 
nom menniskofiendtliga reflexioner, sarkasmer och 
infall, som knappt äro sagda eller nedskrifna, in- 
nan jag ångrar dem, men då är det för sent. 
Äfven i mina bättre och friska dagar sade jag 
väl ofta epigram mer, men det skedde par gaieté 
du coeur; de ansågos merändels så oförargeliga som 
de voro menta; nu deremot äro de fixerade, stel- 
nad galla, och ofta sårande. En sådan bitterhet 
är ingalunda naturlig för mitt lynne, som sna- 
rare är för fromt än för skarpt; den är en sjuk- 
doms-symptom, som der före plågar qiig dubbelt.'* 
— Från riksdagen 1834 hade han, förgäfves, bed t 
om försköning. I dess hufvudfråga, finanserna, 
förmente han sig begripa "likaså litet som revi- 
sorer och bankofullmäktige. Gallsjuka behöfde man 
ej föra med s\^. till riksdagen: hon kunde der lät- 
teligen förvärfvas och hörde på sätt och vis till 
riksdagsordningen.*' Efter kolerans utbrott lem- 
nade han Stockholm, sjuknade häftigt på Krok- 
eks gästgif varegård , och var der, inspärrad, nära 
att sätta lifvet till. Badresor, till Wajbeig eller 
Götheborg, företog han sedan de flesta somrar, 
och fortfor dessemellan, som vi sett, att både som 
biskop och skald vara verksara. IVien hemska. anin- 
gar uttryckte sig ofla i hans förtroligare medde- 
landen. "Gud bevare mitt förstånd!" heter det i 
