350 
etl af hans bref. "Det går en åder af galenskap 
genom nnin slägl. Hos mig har den väl hittills 
brntit ut i poesi, som är en lindrigare art af 
vanvett; men hvem kan försäkra, att det alltid 
tar den vägen?" 1 Januari 1837 skrifver han: 
"Jag hoppas att aldrig se någon riksdag mer." 
En säg han dock ännu. Vid dess öppnande var 
taket i rikssalen nära att kiossa honom: den po- 
liiiska förbistringen bidrosr att verkställa det. Han 
hade kommit, med spänd både lyra och båge; han 
for, med strängarna brustna ej blott på dem. Till 
sitt, hela våren, trånsjukt saknade hem anlände 
han omsider, kort efter midsommaren 1840, men 
i ett oroligt och oroande tillstånd. Efter ett vid 
en donche begånget misstag och ett derpå följan- 
de häftigt slaganfall, märktes ögonblick af sin- 
nesförvirring. Mest gaf den sig luft i kolossala 
planer till resor, skrifter och nationalfö.retag. Han 
kiinde då likasom ett brinnande eldhjul under 
hjessan, och kla^^ade ofta deröfver. Otvifvelaktigt 
bevisade sig äfven här den, af pathologerna an- 
tagna, nära sympatien mellan hjernan och lefvei n. 
Läkares inrådan förde den sjuke först tillbaka till 
hnfvudstaden, sedan öfver hafvet till Schleswig, 
der, vid höstens början, hans sönei' nödgades lera- 
na honom i vården af en berömd anslalt för sin- 
nes-sjuka. Här innan kort tillfrisknad, återkom 
han i Maj följande året, och kunde nu, till allas 
glädje, återtaga utöfningen af sina embetspligter. 
Först i Augusti 1845 begärde och erhöll han från 
dem ett års hvila. Ännu i Juni s. å. hördes från 
Wexiö lalareslol hans älskade stämma; men hör- 
des för sista gången." 
"På det f()rra tillståndet af sjuklig öfverspän- 
ning ha le ett annat följ; af lugn och jemnvigt, 
men tillika, efter liera förnyade nerfslag, af brutna 
