351 
kroppskrafter och tilltagande själ sd om ning. Solen 
hade gått ner; det var blott aftonrodnaden , som 
dröjde. Meteorlikt glimmade cännu strålar af det 
slocknande snillet; glesa, som eolsharpans suckar, 
frambröto ännu ljud ur den fallande lyran. Ett 
afsked till henne var det sista, han qvad. Efter 
denna sin svanesång Ijfte han ej vingarne förrän 
i döden." 
"Den sista sommaren af skaldens lefnad lik- 
nade de näst föregående. Hans krafter märktes 
ej vara i något större aftagande. Blid och vänlig 
låg han för det mesta på sin soffa, läsande hvad 
för dagen föll honom in. Omkring honom fanns 
gemenligen uppstapplad en massa af olikartade 
böcker, från de äldsta grekiska skc^lder ned till 
den yngsta, svenska novell. Delar af Ariosto 
och Walter Scott saknades der aldrig. Striden 
mellan Geijer och Fryxell var det sista litterära 
ämne, hvari han märktes taga någon lifligare del. 
— Minst en gång dagligen gjorde han en tim- 
mas utfärd i vagn; men planerna att utsträcka 
dessa promenader till långresor afhövdes nu mera 
sällan. Sina barn och barnbarn i Skåne längtade 
han dock att besöka, och en resa dit verkslälldes 
i September. En söndag bevistade han gudstjen- 
sten i Kjellstorps kyrka, och mottog der, vid sin 
makas sida, den heliga nattvarden af sin äldsta 
sons hand. — Fyra veckor efter återkomsten från 
denna resa fanns han en morgon förlamad i hela 
venstra sidan. Slaget hade, såsom flera gånger 
förut, träffat honom under sömnen. Följderna nu 
visade sig snart betänkliga. Han kunde ej mer 
lemna sin bädd, och tycktes sjelf ana sitt före- 
stående slut. Hans hufvud ägde nu sin fulla re- 
dighet; rösten hade återfått sin fordna klarhet. 
Blott q vallen före sin död öfverfölls han af en 
