352 
liitL yrsel, och fauliserade da öf.ver Goethe, som 
han t vek te vara sin landsman och härstamma 
fl ån Wermland. iSöjd och hign närmade han sig 
sitt mål. Ännu voro ljus och välten hans veder- 
qvickelse. IN är höstsolen en dag kla i t blickade 
in i sjukrummet, utbiast han: 'Jag Ivfter mina 
händer upp lill Guds beig och hus," och återtog 
sedan ofta dessa ord. De voro hans sista Sol- 
sång. Sina frånvarande barn sände han silt far- 
väl och till sin äldste son en rins; med Luthers 
bild, den han i 30 år på sin hand burit. Kort 
före midnatlen den 2 ?sov. 1846 — de gramia- 
sle norrsken upplysle den — bröt skaldens ande 
sakta sina bojor. Knappt en suck förrådde skiljs- 
mässan för den knäböjande makan, som i hans, 
på en gång af månen och döden förklarade, an- 
lete läste salig frid och öf ver jordisk hänrvckning." 
"Solens sångaie är borta; Sveas och Axels, 
Gerdas och Frilhiofs skald sjunger icke mer. Men 
}ivad han sjungit, är redan Sveriges ära och arf, 
är hela den bildade ver Idens glädje och förtjas- 
niDi5. Släktet, som bortsrår. har känd t si^ Ivftadt 
tieraf; slägten, som komma, skola tacka honom 
derför, och hjertan. sofii ännu ej börjat klappa, 
mei- än en gång afundas oss lyckan alt peison- 
ligen hafva känt en menniska så ädel, en skald 
så hög, som prestsonen från Kyrkerml, siaren på 
Östra bo.'' 
