2 
kände tons3^slenjer , nemligen ell nytt slag dia- 
toniskl, elt enhai muiiiskt, och Ireiine chromatiska. 
Då dessa uppkoramo endast genom olika ned- 
sänknins: af de båda medlersta tonerna i hvart 
lelrachoid, så inses, att betydliga ojemnheter i 
lonskalan häraf måste blifva en följd. Denna 
omständighet, jemte svårigheten för en sångare 
att träffa intervaller mindre än halftonen, synes 
vara orsaken, hvarföre dessa tonsystemer, ehuru 
en tid högt värderade af Grekerna, omsider rå- 
kade i glömska. Det diatoniska tonsystemet blef 
sedan linder en lång tidrymd det enda herskan- 
de, och ansågs för det enda som öfverensstämde 
med en naturlig indelning af oktaven. De Gre- 
kiska tonarterna blefvo en lång tid bibehållna, 
ehuru under förändrade namn, och återfinnas 
ännu i en del af våra chora I melodier. Emedler- 
tid utträngde de Lydiska och Hypodoriska ton- 
arterna, hvilka svara mot vårt dur och moll, 
småningom de öfriga. Den Lydiska skalan be- 
stod således af tonerna C, D, E, Fy G, å, H, 
och den Hypodoriska af tonerna A, H, C, D, 
E, F , G. Enligt Grekernas sätt att stämma, blott 
i rena qvarter och qvinter, blefvo stora tersen 
E, och stora sexten A, i den förra tonarten, be- 
tydligen för höga, deremot lilla tersen C och 
lilla sexten F i den sed na re bet vd Ii "en för lå»a. 
I sednare tider, då den Lydiska tonarten bör- 
jade anses som den förnämsta, förändrades stäm- 
ningen så, alt man gaf grundtonen C fullkomligt 
rena intervaller, nemligen utom ren qvart och 
qvint, äfven ren stor ters och sexl. Vidare 
stämdes andra tonen D såsom ren underliggande 
qvart till G, och den sjunde // såsom ren qvint 
till E. I öfverensstämmelse härmed represente- 
ras skalans sju toner pä följande sätt genom tal: 
