c, D. E, F. G. A, H. 
1 t. i t ,f f V' , 
Det kunde icke dröja länge innan man bör- 
jade inse olillräckligiieten af det diatoniska sy- 
stemet och nöd vänd ighelen att öka tonernas an- 
tal inom oktaven ulöfver sjutalet. En sångare 
t. ex., hvilken ackompagnerad af sin zitra ämnade 
föredraga en Lydisk melodi, fann denna tonart 
för låg för sin röst, och önskade derföre sjunga 
en ton högre. Detta blef honom likväl omöjligt, 
ntan att stämma om instrumentet, emedan D så- 
som grundton saknade både stor lers och stor 
seplima. Ännu mera känbar måste en dylik brist 
blifva, sedan man började inrätta orgverk för att 
leda kyrkosången, h var vid en omstämning var 
underkastad betydliga svårigheter. Naturligtvis 
måste man snart komma på den ideen, att förse 
de sju tonerna med intervaller, som fordras, för 
att med h vardera såsom grundton kunna spela i 
en gifven tonart. På detta sätt hafva bitonerna 
Fis, Cis, Gis, Dis, Ais, B, Es, Ås, Des, uppkom- 
mit, förutsatt nemligen, att man har afseende 
på de båda hufvudtonarterna dur och moll. Eme- 
dan h varje ton, som upphöjes förvandlas från li- 
ten till stor ters till någon grundton, och tvert^ 
om då den nedsänkes, blir JJ, eller svängnings- 
talet till skilnaden mellan stor och liten ters, 
det tal, hvarmed en gifvea tons svängningstal 
bör multipliceras eller divideras för att finna den 
upphöjda eller nedsänkta tonens svängningstal. 
Medelst de nyss uppräknade 9 bitonerna äro 
nu hvardera af de 7 tonerna i diatoniska syste- 
met försedda med sina både dur- och mollskalor. 
Men icke allenast tonerna i diatoniska systemet, 
utan äfven bitonerna sjelfva kunna komma i fråga 
såsom grundtoner, och böra således ega de dere- 
