143 
deltaga i lärorika och förtroliga samtal. Bland 
yngre vilterhetsidkare, med h vilka han knöl ett 
närmare vänskapsband, befann sig äfven den sedan 
så allmänt bekante romanförfattaren Lafontaine. 
Omgifven endast af författare, kunde han ej 
längre motstå sin böjelse, att sjelf uppträda i 
samma ej^enskap. Redan på gymnasium hade han 
flitigare, än de flesta, skrifvit latinska vers. Han 
ulgaf nu, kort före sin af resa från Ha I le, en sam- 
ling poetiska försök under titel Gedichte von Sel- 
mar (1789). Några af dessa sånger hade förut 
rönt den utmärkelsen, att upptagas i Wielands 
Deutscher Mercur. Sanjlingen fastade KlopstocivS 
och Adelungs uppmärksamhet, i anseende till språ- 
kets och versbj^ggnadens förtjenstfulla behandling. 
^■1 Ännu ansåg Brinkman dock icke sin akade- 
»liska bildning fulländad. Efter slutade studier 
i Haile, besökte han WillenbeTg, Jena, Leipzig 
och Weimar, dels för att jemlöra de särskildta 
undervisningsgrunderna vid Tysklands förnämsta 
högskolor, dels för att öka sina litterära förbin- 
delser. Dessa sednare vidgades äfven betydligt 
genom den personliga bekantskapen med sådana 
tänkare och lärde, som Reinfiold, Zollikofer, 
PrATNER, ScHRÖKH, Griesbach , SciiuTZ, Döderlein; 
sådana skalder, som Wieland, Schili-er och Gleiivi. 
Efter denna rund i lärdoms verlden , åter- 
vände han ännu en gång till Halle, och hade 
äfven af detta besök en fördel, som ej blef utan 
gynnsamt inflytande på hans framtid. Dåvarande 
IJni versitets-Kansiern von Hoffman upptog honom 
med faderlig välvilja och erbjöd honom icke blott 
fri resa till Berlin, utan äfven att der få qvar- 
stanna i Hoffmans hus så länge han behagade. 
Under detta beskydd hade Brinkman således den 
lyckan, att fa göra sitt första inträde i den så 
