158 
(h vilket gaf en af lians vänner anledning att 
kalla honom "Riks-läsaren"), lemnade honom ej 
tid till mer än korta anteckningar, — originella, 
sinnrika, q vicka, målande, — h vilka han sedan 
nedlade i sina bi el", och de äro der, som vi hop- 
pas, ej för alltid begrafne--'). En ständig vexling 
mellan de mest olika föremal för uppmärksamhe- 
ten var lios Brinkman ett utmärkande diag. Efter 
ett samtal om Plato och själens odödlighet, eller 
i ett politiskt högmål, såg man honom leka med 
ett barn, eller med en j-nglings eld nedlägga sin 
hyllning för en ung skönhet. Djlika motsägelser 
förekommo besynnerliga; men hans förkärlek för 
det barnsliga och naiva var ej blott sympatetisk, 
den hade älven en psykologisk grund. Han var 
menniskokännare och visste, att man af qvinnor 
och barn kan lära lika mycket, som af böcker. 
Under sin diplomatiska bana, liksom sedan, hade 
han ofta genom de unga i huset kommit i de äl- 
dres förtrolighet, och han kände gerna tempera- 
turen i en statsmans eller en lärds omgilning, 
innan han inträd t der för första gången. Deraf 
kom äfven, att han i de flesta hus, der han um- 
gicks, ansågs liksom tillhöra slägten. Främmande 
personer tyckte sig, vid första anblicken, iiima 
hos honom något ytligt och fladdrande. Der un- 
der lås[o dock tvenne fasta kai aktersdrai^ : tack- 
samhet mot välgörare och trofasthet mot vänner. 
Det var vackert att, under nya förhållanden, som 
han obrottsligt vAitlade, höia honom ofta tala om 
sin vördnadslulla eikänsla mot de Konungar af 
*) BniNK>jAN testatnfiUeraJe sin l)ict-, manuskript- och 
autograf-samling (hvilken sednaie ar den rikaste i 
Sverigo), till on mångårig gynnare ocli vän, H. E. 
llcvv Grcfve Trollk Wachtmeistkr, 
