159 
Wasa-huset, som han tjenat, under det att man- 
gen, af dem mera gynnad, ej sparade skuggor åt 
deras minne*). Väuskapen åter var för Brinkman, 
som hos de gamle, en gudomlighet. Han hade 
,am detta slags förening emellan likstämmiga sjä- 
lar samma föreställning, som uppenbarats i det 
sköna foslbrödra-förbundet emellan Bonstetten, 
Matthison och Johannes von Muller. Om han ej 
dessmindre hade ovänner, så var grunden dertill 
att söka i den omständighet, att han ej kunde, 
åtei hålla infallen, h vilka ofta träffade iniljtelse- 
rika personer; ty någon tadelvärd handling har 
man, så vidl vi känne, ej lagt honom till last. 
Af hans h vassa svar må ett exempel anföras. Då 
en bekant skämtade med honom öfver hans be- 
hof, att vara ständigt i sällskap, svarade Brink- 
man: "Man skulle ju eljest upphöra att vara 
raenniska. Om jag skulle vistas på en obebodd 
ö med Exellensen så blefve jag snart en 
vilde". Han umgicks gerna lika förtroligt med 
personer af de mest motsatta politiska och litte- 
räia åsigter och var den ena dagen till middag 
*) Ett drag niå här anföras. Bbinkman adlades af Gu- 
staf IV Anor.F år 18*')8, men diplomet bief ej iitfär- 
dadt förrän af Carl XIII, i slutet af ar 1809. Man 
undvek, på denna lid allt, som kunde erinra om 
den landsflyktiga Konungafamiljen, och Brinkman 
erhöll en vink, att han kunde välja andra attributer 
i sitt vapen, än tvenne fanor med Gustaf I V:s namn- 
chiffer, som han låtit der anbringa, men han sva- 
rade, att han hellre afstod från adelskapet, än han 
lät borttaga dessa minnen af sin tacksamhet. — Han 
gjorde äfven rättvisa åt den så allmänt tadlade Keu- 
lERHOLM, och påstod, att utan dennes stränghet i 
dämpandet af de politiska rörelserna (hvarvid dock 
Brlnkmans vän Thorild äfven blef ett offer), hade 
Sverige nödgats undergå ett allmänt bloddop, i lik- 
het med det Franska på 1790-talet. 
