49 
da och äga således närmaste likhet med leder- 
ne hos Monilia anteniiata Pers, — Månne ej 
rättast är att, likasom Prof. Sprengel uti Flora 
Hallensis, kalla den Monilia Jolithus och såle- 
des i Systemet fora den bland Svamparnes na- 
turliga ordning? 
Oagtadt jag nu tror mig hafva bevisat, att 
den vanliga Svenska Byssus Jolithus Linn, är 
den Tyska Jolithus Swenkfeldii, och således äger 
en trådlik beskaffenhet, är dock Linnés ofvan 
anförde anmärkning rörande den vällucktande 
Byssus han träff^ide på Kolmårds-skogen vid ned- 
resan till Öland och Gothland år 1741 > lullkom- 
ligen grundad; emedan äfven i Sverige, ehurn 
troligen mindre allmänt, finnas stenar betäckte 
med ett vällucktande Vegetabile, som visserli- 
gen ej är trådlikt, utan tvärtom, bestående af 
ett tunnt lager mörkröda eller karmosin-färgade 
mjöl-artade frökorn, ibland hvilka stundom fin- 
nas andra ganska små, som äro aldeles hvita, 
hvilka jag för min del anser såsom ett slags 
frödynor (^soredia) men som skulle kunna tagas 
för de af Retzius och Swartz så kallade pelt£e 
minutissimae albidae. • — Linné tyckes sjelf hafva 
haft afseende på detta Växt-alster, då han i Vest- 
Götha Resan? sid. 267 , omtalar en Byssus, hvar- 
af Vattnet blifvit i Blod förvändt, hvilken haa 
fann vid Yngshyttan sittande i Kalkbergets ut- 
huggna caviteter, såsom ett blodfärgadt och hög- 
rödt mjöl på den hvita kalkstenen. --^ 
På ungefär tre mils afstånd från den trackt 
af Kolmårds-skogen der Linné under sin Öländ- 
ska Resa tog de Viol-stenar, han uti Berättel- 
sen om denna resa be^krif ver, eller vid det hvi- 
ta Marmor-brottet vid Baldurstads under Åkerö 
K. K A. HandL 1825 , St /. 4 
