i 55 
^Itet gäsom sjra Denna undersökning fram-s 
t-edde likväl så många svårigheter, att jag Le-? 
gjqnte misströsta om möjligheten. Uranoxiden, 
eller dess hydratj, kan ej njed konst erhållas reii. 
Försöker nian dess beredning med salpetersyra, 
så öfvergår den till oxidul , just då den släpper 
sista portionen af syra, Eäller man den med 
alkali^ så förenar den sig med fällningsm^dlet, 
Qch oni detta var eldfast ^ kan dex\ glödgas utaix 
att decomponeras, Ammonial^ förenar sig äfven 
dermed och denna inblanning gör det omöjligt, 
att på det ammonialihaUiga hydradet göra eii^ 
sa noggrann analys a att man kan afgöra med 
Jjestämdhet^ on? oxiden håller tö^qö sin vigt 
syre mer eller rnindre, ty större är icke? stilla 
liaden emellap de båda qfvananförde fallen. 
Jag yiJle då begagna niig af den kolsyrade 
pranoxidulens analys, Jag fällde derföre sal*-, 
petersyrad uranoxid med kolsyrad ammoniak^ 
Fällningen skedde i början utan fräsning, och 
det fällda tvättades väl, hvarunder det efter 
hand ombytte utseende och blef hvitare eller min;- 
dre gult till färgen, och slutligen löste det sig 
till den grad i tvättvattnet att detta geck gult 
igenom. Lösningen grumlades, då den upphet- 
tades, och uranoxiden afsatte sig på det sätt att 
den bildade med vätskan en ljusgul mjölk , som 
behöfde flera dygn för att klarna. Det på filt- 
rum stannade löste sig i syror utan fräsning. 
*) Innan jag begynnte dessa försök, anställde jag, på 
samma sätt som Hr Arfvedspn, uianoxidulens redu- 
ction med vätgas, ocli erhöU dervid på lood. Uran- 
metall 3.685 d. syre. Hr Aeftedson har 3.688; 
våra försök åtskiljas således först på 6: te ziffran af 
pxidulens vigt. 
