1 70 
alldeles icke upplöstes, men antog den bruna 
färgs som mineralet får efter kristallvattnets ut- 
jagande af en högre temperatur. Finrifvet och 
torrkadt vid -f- 20^ gafdet i flera försök, emel- 
lan 1 4» 4 ^^'^ i5. 33 p. c. vatten, Opulvriseradt 
gaf det ända till 17 procent. Då detta vatten 
uppfångades, luktade det kännbart af ammoniak 
och reagerade alkaliskt. Vätskan fälldes ej af 
salpetersyradt silfver, men lemnade, efter fri- 
villig uttorkning, spår af ett kristalliserande salt , 
som syntes bafva varit flusspatssyrad ammoni- 
ak, emedan retortens hals visade omisskännliga 
spår af angripning på de ställen der vätskan i 
början af operation först condenserades, I ett 
försök der jag användt 3 grammer uranit sökte 
jag att, genom ammoniakens mättning med salt- 
syra och vätskans iiitorrkning, bestämma dess 
qvantitet, men det blef för litet att göra ett sä- 
kert utslag på vågen. 
Mineralet analyserades på 3 olika sätt: 
1:0 Det glödgade pulvret upplöstes i sal- 
petersyra och blandades med alkohol , hvarefter 
en blanning af svafvelsyra och alkohol tillsat- 
tes, så länge någon gips fälldes. Gipsen tvät- 
tades med alkohol, torkades, brändes och väg- 
des. För att eftersöka om den möjligen med- 
tagit någon portion uranoxid upplöstes den i en 
kokhet blanning af saltsyra och vatten , hvarvid 
ett hvitt pulver lemnades olöst, som var svaf- 
velsyrad baryt. Den sura lösningen fälldes hvar- 
ken af ammoniak, eller efter neutralisering af 
blodlut. Gipsen höll således icke uranoxid. 
Lösningen i alkohol evaporerades till torrhet, 
blandades med kolsyradt natron och glödgades 
efteråt starkt, hvarefter den löstes i vatten , som 
upptog phosphorsyradt natron och lemnade uran- 
