178 
VON BucH och Hausmann af dess geognosti- 
ska förhållande Le visade den vara en tillhörig» 
het af den öfvergångsformation, som från Chri- 
stiania uthreder sig åt sÖder, jcrnte hafs viken. 
Ett ytterligare bevis för rigtigheten af denna 
åsigt kan ännu bifogas: upplöses den hvitgrå 
kalkstenen i utspädd salpetersjaa , sä utvecklas 
en högst oangenäm orstenslik luckt, som häftar 
vid upplösningsmedlet, och en betydlig portion 
fin sand lemnas oupplÖst: omständigheter som 
icke inträffa med urkalksten. 
Mineralets färg i friskt brott är snöhvit, men 
som af luftens åverkan ändras till grå. I brottet 
finstrålig; strålarne om hvarandra och knippvis 
lagda, lik arbetsår tad grammatit och en del ta- 
felspat. 
Stenen phosphorescerar starkt med slag och 
gnidning, men uppvärmd ger den blott ett svagt 
gult sken. 
Den fräser i bit svagt med pådrupen syra, 
men starkt i pulverform. 
Ensam för blåsrÖr smälter den ganska trögt 
på kanterna till ett färglöst halfklart glas. 
I borax-glas lÖses den lätt tiJl klart, litet 
amethyst-färgadt glas; den obrända stenen löses 
med stark fräsning, den starkt brända utan rörelse. 
Med natron sammansmälter den trögt till 
en oformlig slaggmassa, som är svart, med blå- 
gröna fläckar. 
Med Koboltsolution blir pulvret blåagtigt. 
Stenpulvret glÖdgadt i kolf, afsätter endast 
litet hygroscopiskt vatten, som icke förändrar 
fembocks eller rodnadt lackmus-papper. 
Glödgad i öppen luft blir färgen grå. 
Stenpulvret, begjutit med svafvelsyra , ut- 
vecklar ingen flusspatssyra. I 
