'97 
Thermometrar i det öfra och undra vattnet 
iagttogo när det var öfverallt lika varmt, som 
inträffar vid dess största täthet, är visserligen 
så fintligt uttänkt som det är lätt verkställbart ; 
men är tjenligare att öfvertyga, det vatten vid 
några graders värme 6'fver stelnings-teniperalu- 
ren har sin största täthet, än att nog^a bestäm- 
ma den grad, vid hvilken detta inträffar. Vatt- 
nets täthets förändringar äro vid och omkiing 
detta Maximum ojemförligt små emot tempera- 
tur-förändring-arne derstädes; och då således 
ganska små varme-ändringar här vilja iagttagas, 
måste en så nära constant vatten-täthet åstad- 
kommas och anträffas, att tillräcklig kraft till 
vattnets sjunkning och uppstigning alldeles sak- 
nas. Deraf förklaras de skiljda uppgifter, som 
sålunda blifvit funna. Rumford såg sin Ther- 
mometer fÖr vattnets största täthet en gång 
stadna vid 3g^ g Fahr. = 4°^ annan 
vid 38° I F. = 3°, 47 C, Traixes sia vid 
40, 35 C, och HopE sin vid 3°, 33, vid 3^,88 
och vid 4°> 16 C. Afven Ekstrand (^Dissert. 
Acad. de maxima densitate aquoi invenienday 
Lund 18 19, s. 40) fann olika uppgifter, ehuru 
inom mycket trängre gränsor, nemligen 3^,6 
och 3°,9 C. Det synes således, att vi:tten 
inom dessa observerade 3^, 33 och 4°*^.^jr^' 
ej riog förändras i sin täthet fÖr att kurfnff?yn- 
Lart höja eller sänka sig, och då här är fråga 
derom, vid hvilken värme mellan just dessa 
gränsor den största tätheten inträffar, så inses 
lätteligen, att försök efter dessa methoder der- 
till ej äro så särdeles tjenliga som man förmo- 
dat. Dock, om man så varierar försöken, att 
värmen den ena gången är i stigande, den an- 
dra i fallande, och man med hvarandra jemfÖrer 
