385 
liseljord och slutligen påstodo Sage och Bose 
d'Antic att den var phosphorsjra. Till och med 
Itiseljorden , som flusspatssyran i blandning med 
Vatten afsätter, Mef misskänd. Achard ansåg 
den för en egen jord, af alkalisk natur, som 
hade den egenskapen att med svafvelsjra Lilda 
en fljgtig förening. Wiegleb visade först att ki- 
seljorden härrörer från glaset och Scopoli, Me- 
ter samt i synnerhet Wenzel lyckades att, ge- 
nom flusspatssyrans beredning i metallkärl ^ er- 
hålla den fri från kiseljord och så concen trerad 
att den rökte. 
AcHARD^s försök att bevisa tillvarelsen af en 
egen jord i flusspatssyran, hvarvid han tog 
flusspatssyradt kisel-kali fÖr denna jord, föran- 
ledde Scheele att 1786 utförligt undersöka det- 
ta salt, h varigenom dess natur ganska fullstän- 
digt ådagalades, och dermed slutades den i5:å- 
riga striden om flusspatssyrans verklighet och 
egenskaper. Redan Eergman hade före Scheele 
rigtigt igenkännt tillvarelsen af både flusspats- 
syradt kisel-kali och na tron ^^), 
RicHTER försökte att bestämma flusspatens 
qvantitativa sammansättning men obekant 
med sätten att erhålla en kiselfri förening, ut- 
föll också denna analys mindre rigtig, nemligeii 
65. 1 5 d. kalkjord mot 34.85 d. flusspatssyra. 
Han undersökte dessutom flusspatssyrans före- 
ningar med kiseljord och saltbaser, och visade 
att sådane kunna erhållas med kali, natron och 
taryt, och vid deras undersökning fann han ba- 
•) Opusc. II. 34. 
**) TJber die neuern Gegenstände der Chemie 4» ^* 
p. 35. Breslau, 1775. 
