56 
enligt LiESTADii mening, utgör naturliga gran- 
sen för Lappmarken, ehuru granre^ionen på 
nanide ställe räcker något längre åt norr (neniL 
till 68"20> 
Att Gulsparfven flyttar åt söder om vintern 
ar säkert, men den flyttar ej långt. I Gefle och 
i Kongs\ inger är den högst allmän öfver vintern, 
och den qvarstadnar ej så nordligt som i Hapa- 
randa. Bland de exem2olar, som om s intren träf- 
fas här i Stockholm, hafva vanligtvis de äldre 
hannarne en smal, smutsigt rostfärgad rand, 
från underkäken nedåt strupens sidor, hvarest 
honan och de yngre hafva en gröngrå rand; 
men denna rostfärgade rand är ej öfver 1 milli- 
meter bred och 14- mill. lång, så att den slutar 
midt under Ögat, vid fogelns vanliira ställnino-. 
Dessa exemplar äro säkert desamma, som, efter 
de mörka kanternas afFällande, om sommaren bi- 
behålla en rad af fina, rostflirgade punkter på 
samma ställe. På det förut nämda exemplaret 
från Finnmarken, som är i full sommardrägt, är 
den klart rostfärgade randen 2 å 3 millimeter 
bred, och fortsättes ända ned under den svarta 
öronfläcken. Bröstet är mera oult än vanligt hos 
denna art, med ganska få rostflirgade fläckar, 
men i stället har det fina svarta strek efter fjä- 
derspetsa rne. Fogeln synes alltså hafva varit en 
ganska gammal hanne, ehuru hufvudets fjädrar 
hafva lika mjcket svart, som på de vanligen hos 
oss fbrekonmiande hannarne i sommardrägt. Di- 
mensioncrne visa ingen olikhet med vanliga sven- 
ska exemplar. 
9. FriJi^iUa LiJiaria är den enda Skandinaviska, 
och den enda mig bekanta, art af de sparf- 
artadc foglarnc, som liar underkäkens slora in- 
