venledes erhölls i vederbörlig qvantitet. Men dä 
tleii pröiVades för blåsrör med kolsyra dt na tron 
på kol, så beslogs detta med en tj^dlig zinkrök, 
och då zinkoxiden löstes i ättiksyra och väte- 
svafla inleddes, så erhölls icke en liv it, utan en 
grå fällning, till bevis att å ena sidan ej all 
clilorzink afdistillerat från chlornickeln, och oni- 
\ändt hade chlornickel följt chlor^inken i distil- 
lation. Ehuru de någorlunda ersatt hvarandra, så 
att metoden kan anses såsom en hjelplig approxi- 
mation till riktigt q va nti ta ti vt bestämmande, så 
är det likväl icke sådana åtskiljningsmetoder,' som 
äro behäftade med det nu anförda lyte, hvaraf 
vi böra i den analytiska kemien betjena oss. 
Den af Smith '•■) tippgifna metoden,, att, lif 
oxidernas gemensamma lösning i ättiksyra, med 
vätes vafla, utfälla zinkoxiden ensam, är ett rent 
misstag* Båda fällas och svafvelnickel är ej lös- 
iig- i ättiksyra, så vida icke nickeln får tillfälle 
att oxideras på luftens bekostnad. 
Jag försökte nu att sönderdela en vägd por- 
tion af den förut omtalade blandningen af dé 
båda oxiderna med kaustikt kali, hvarmed deras 
upplösning i salpetersyra utfälldes, under det ett 
stort öfverskott af kalihydrat tillsattes. 
Kalit utdrog ganska mycket zinkoxid, ocli 
denne var fullkoudigt fri från nickeloxid, men 
sedan det olösta i 6 omgångar, efter hvarandra, 
hade blifvit kokadt med mer kaliliydrat, än som 
skulle hafva fordrats att upplösa alltsamman, om 
det varit zinkoxid, så befanns, efter det olöstas 
aft vattning, giödgning och vagning, ätt det ännu 
^varhöll 3^ p. c, af sin vigt zinkoxidv 
*) B. RosES Handbuch der analyfischén Ghemie 11^ 13^. 
