81 
tillblåst, krökt glasrör, erhölls, jemte syrgas och 
qvicksilfver, eii portion q vicksilf verchlorur, h vara f 
visade sig att fälliiiiigeii har sin grund i bild- 
ningen af olösliga basiska chlorurer. Då mangan 
icke bildar en sådan, stadnar den qvar i lösnin- 
gen med qvicksilfverchloriden. 
Då dessa basiska chlorurer icke äro absolut 
olösliga i vatten, så är äfven denna fällnings- 
metod, till deras afskiljande från mangan, icke 
heller skarp, ty under fäilnhigens tvättning upp- 
löses beständigt en ringa portion af det fällda 
basiska saltet. Huruvida denna olägenhet kan fö- 
rekommas, genoiii användande af alkohol till 
tvättningen, har jag icke försökt. 
Sedan det nu syntes icke vara möjligt, att 
finna en god qvantitativ åtskiljnings-metod på våta 
vägen, beslöt jag att försöka huru långt man 
kunde komma genom zinkens förflygtigande i 
metallform från den icke flygtiga nickeln. Den 
förut omtalade blandningen eller föreningen af 
de båda oxiderna blandades, i en förut glödgad 
och vägd porslinsdegel, med 4 till 5 gånger dess 
•vigt pulver af socker, renadt genom omkristalli- 
sering ur alkohol, och upphettades till sockrets 
småningom skeende förvandling till kol, hvarefter 
degeln med pålagdt lock, inställdes i en litet 
större hessisk degel, i ett bad af ren, kaustik 
talkjord. Den yttre degeln försågs äfven med sitt 
lock, och utsattes sedan i dragugn för den star- 
kaste hetta denne kunde framlDringa under en 
full timma. Efter afsvaliiing återstod en porös, 
svart, nära nog grafitlik massa af kolnickel, hvars 
kol i samma degel förbrändes, på det sätt att 
degeln ställdes i en platinadegel, som upphetta- 
des öfver spritlampa, med iakttagande af de för 
dylika förbränningar vanliga försigtighets-mått. 
K. V. Acad. Handl. 7840. ^ 
